Номер провадження: 22-ц/813/5115/25 
Справа № 505/4216/24
Головуючий у першій інстанції Ващук О. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг»,
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2025 року у складі судді Ващук О.В., 
встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 134 991 грн. 22 коп.
В обґрунтування заявленого позову вказує, що 05 вересня 2021 року ТОВ «Сучасний Факторинг» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 20210045753, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 57 500 грн. та зобов`язалась повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування коштами та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Позивач отримав від відповідачки виплати в розмірі 22500 грн., однак, в подальшому відповідачка не виконала свої зобов`язання щодо повернення наданого їй кредиту в повному обсязі.
Оскільки відповідачка ОСОБА_1 в добровільному порядку не виконала своїх зобов`язань за договором кредиту № 20210045753 від 05 вересня 2021 року, тому ТОВ «Сучасний Факторинг» звернулось за захистом своїх прав до суду і просить стягнути з ОСОБА_1 134 991 грн. 22 коп. заборгованості за кредитним договором, а саме 49 377,27 грн. заборгованість по тілу кредиту та 85 613,95 грн. заборгованість за процентами, 2422,40 грн. понесених витрат по сплаті судового збору та 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позиція відповідачки в суді першої інстанції 

Відповідачка ОСОБА_1 у відзиві на позовну просила стягнути з неї на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» суму заборгованості за кредитом за основним платежем в розмірі 27 500 грн., в задоволенні інших позовних вимог - відмовити. Крім того, просила стягнути з неї судовий збір на користь позивача в розмірі пропорційно сумі задоволених позовних вимог.
Вказувала, що ТОВ «Сучасний Факторинг» 06 вересня 2021 року на підставі кредитного договору №20210045753 від 05 вересня 2021 року їй перерахувало кредитні кошти на банківський рахунок у сумі 50 000 грн. Отриманий кредит ОСОБА_1 сплачувала протягом вересня 2021 року - січня 2022 року. В рахунок погашення кредиту по кредитному договору №20210045753 від 05 вересня 2021 року сплачено в: вересні 2021 року – 4500 грн., жовтні 2021 року - 4500 грн., листопаді 2021 року - 4500 грн., в грудні 2021 року - 4500 грн., в січні 2022 року - 4500 грн., а всього нею здійснено оплату кредиту в сумі 22 500 грн., що також не заперечується позивачем. Проте сума основного платежу по кредиту позивачем визначена в розмірі 49 377,27 грн., а не 50 000 грн. за вирахуванням сплаченої суми в розмірі 22 500 грн., що складає 27 500 грн. А тому, відповідачка вважає, що несплачена сума основного платежу по кредиту складає саме 27 500 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, за користування кредитними коштами,  ОСОБА_1  вважає, що будь-які документи щодо укладеного кредиту позичальнику надані не були; щодо процентної ставки за кредитом позичальник повідомлена не була; також позичальник не був обізнаний щодо умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Додані до позовної заяви документи не містять підпису позичальника, що не доводить тієї обставини, що саме ці Умови кредитування розуміла позичальник ОСОБА_1 , була ознайомлена і погодилася з ними.
Як стверджує відповідачка, із наданої виписки з особового рахунку за кредитним договором №20210045753 від 06 вересня 2021 року по ОСОБА_1 вбачається нарахування за тілом кредиту в розмірі 57 500 грн. (хоча позичальник отримала суму кредиту в розмірі 50 000 грн.) та нарахування за комісією за кредитом, що склала 99 991,22 грн. Яким чином позивачем розрахована сума комісії за кредитом, і з чого вона складається невідомо. Яким чином позивачем зарахована сума сплати за кредитом проведена ОСОБА_1 в вересні 2021 року - січні 2022 року в розмірі 22 500 грн. в суму сплати за комісією невідомо і вважає, що є таким що суперечить вимогам чинного законодавства України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2025 року позов ТОВ «Сучасний Факторинг» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» 103646,38 грн. заборгованості за кредитним договором № 20210045753 від 05 вересня 2021 року, що складається з: 41458,38 грн. заборгованість по тілу кредиту, 62188 грн. заборгованість по процентам; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» 1860,40 грн. судового збору. та 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду мотивоване тим, що укладення договору №20210045753 від 05 вересня 2021 року відбулось, що узгоджується зі ст.ст.6, 627 ЦК України та ст.ст.11,12 Закону України «Про електронну комерцію», та ОСОБА_1 перераховано кредитні кошти на банківський рахунок.
06 вересня 2021 року відповідач отримала на свій банківський рахунок 50000 грн. Доказів того, що відповідачці було перераховано 57500 грн. кредитних коштів позивачем суду надано не було.
Вирішуючи вимоги про стягнення заборгованості по комісії, суд першої інстанції виходив з урахуванням принципів справедливості та добросовісності, на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послугу, яку вчиняє банк з метою встановлення, зміни правовідносин, а саме: укладення кредитного договору, внесення змін до нього.
За встановлених обставин та визначеного правового врегулювання, з урахуванням часткового погашення відповідачем кредиту в розмірі 22500 грн., суд дійшов висновку, що оскільки, відповідачем не вживаються заходи щодо добровільного повного погашення суми кредитної заборгованості за кредитним договором №20210045753 від 05 вересня 2021 року, суд вважав за необхідне стягнути з неї 41458,38 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту (за виключенням суми комісії в розмірі 7500 грн.), та нарахованих з її врахуванням відсотків 62188 грн. (41458,38 грн. : 100 х 5% = 2072,92 грн., 2072,92 х 30 місяців (з урахуванням того, що відповідачка фактично сплатила згідно умов кредитування - кредит за 6 місяців) заборгованості за простроченими процентами, що в загальній сумі становить 103646,38 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2025 року та прийняти нове рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Сучасний Факторинг», а саме стягнення з неї на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» суми заборгованості за кредитним договором за основним платежем в розмірі 27500 грн., в задоволенні інших позовних вимог відмовити та стягнути з ТОВ «Сучасний Факторинг» суму судових витрат. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд зробив помилковий висновок про надання ТОВ «Сучасний Факторинг» кредиту ОСОБА_1 в сумі 57500 грн., чим допустив неповне встановлення обставини по справі, а саме: того, що відповідно до п.3.2 кредитного договору N?20210045753 від 05.09.2021 сума наданого ОСОБА_1 кредиту становила 50 000 грн.; ця сума була перерахована ТОВ «Сучасний Факторинг» 06.09.2021 на банківську картку ОСОБА_1 , а сума в розмірі 7 500 грн. - є комісією за надання кредиту; зазначене видно не тільки із кредитного договору N?20210045753 від 05.09.2021 (п.2.9 таблиця, п.3.2 договору), а й доданої позивачем таблиці обчислення загальної вартості кредиту додатку N?1 до кредитного договору N?20210045753 від 05.09.2021.
Також, судом під час розгляду справи взагалі не враховано, що отриманий кредит ОСОБА_1 сплачувався протягом вересня 2021р. - січня 2022р.; всього нею було в рахунок погашення кредиту по кредитному договору №20210045753 від 05.09.2021р сплачено: в вересні 2021р. - 4500грн., в жовтні 2021р. - 4500 грн., в листопаді 2021р. - 4500 грн., в грудні 2021р. - 4500 грн., в січні 2022р. - 4500 грн., таким чином здійснено оплати кредиту в сумі 22 500 грн. Проте таке погашення кредиту суд не прийняв до уваги та згідно судового рішення сума основного платежу по кредиту безпідставно вираховується судом в розмірі 41458,38 грн. та відсотків за кредитом в сумі 62188 грн., тобто сплачена сума по кредиту в розмірі 22500 грн. взагалі судом не врахована.
Доводи скарги мотивовані також тим, що судом невірно обрахована сума відсотків за кредитним договором, оскільки враховуючи сплату кредиту ОСОБА_1 в загальній сумі 22500 грн., остаток боргу за кредитом складає 27500 грн., отже сума відсотків визначена до стягнення судом в розмірі 62188 грн. значно перевищує суму основної заборгованості за кредитом. Крім того, на початок 2024 року за всіма кредитними зобов`язаннями діє заборона нарахування штрафних санкцій (пені, штрафів, неустойки) за прострочення платежів. 
Також вказувала, що позивачем позов про стягнення заборгованості за кредитним договором був поданий 31.10.2024 тобто за судовим рішенням присуджено стягнення заборгованості за кредитом із відповідача за період з 07.10.2021 по 26.09.2024 з порушенням строків загальної позовної давності. 
Судом помилково було задоволено повністю вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн, при цьому позивачем не доведено співмірність витрат із складністю відповідної роботи.

01.09.2025 від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

05 вересня 2021 року між ТОВ «Сучасний Факторинг» і ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію» на умовах, передбачених Договором (одноразовий ідентифікатор G-G-2400).
Згідно п.2.9 вказаного договору, сторони визначили, що загальна сума кредиту 57 500 грн. строком 36 місяців, з кінцевим терміном повернення 06 вересня 2024 року включно, процентна ставка 5% в місяць, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору 161008,88 грн., орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору 160,23% комісія за надання кредиту (15 % від чистої суми кредиту) 7500 грн.
В рамках укладеного сторонами договору ТОВ «Сучасний Факторинг» 05 вересня 2021 року надало ОСОБА_1 грошові кошти, що не заперечується самою відповідачкою.
Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором №20210045753 від 06 вересня 2021 року 06 вересня 2021 року ОСОБА_1 надано кредит в сумі 57500 грн, станом на 10 жовтня 2024 року утворилась заборгованість за зазначеним договором в розмірі 134 991 грн. 22 коп., з яких загальна заборгованість за тілом кредиту становить 49377,27 грн., загальна заборгованість за сумою комісії становить 85 613,95 грн. Крім того зазначено, що позивачем отримано в рахунок погашення кредиту 22500 грн.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Апелянт в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. Зі змісту апеляційної скарги апелянт не погоджується з висновками щодо розміру заборгованості, таким чином останнім не оспорюється факт укладення кредитного договору та отримання кредиту, та апеляційним судом вказані обставини не переглядається та оцінка не надається. 
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що умови кредитного договору не були узгоджені між сторонами, з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4 - 5, 12 - 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Положення ч. 1 ст. 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (частина третя статті 207 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Із прийняттям Закону України Про електронну комерцію N 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини 3 статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону N 675-VIII.
Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Як вбачається зі змісту кредитного договору №20210045753 по продукту «Кошти в кредит» від 05 вересня 2021 року, укладення вказаного договору сторонами здійснюється за допомогою ІТС кредитора, доступу до якого забезпечується позичальнику через веб-сайт. Електронна ідентифікація позичальника в ІТС кредитора здійснюється при вході позичальника в особистий кабінет в порядку визначеному Законом України «Про електронну комерцію» (п.2.1. Розділу 2 Предмет договору зазначеного кредитного договору №20210045753).
В ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» законодавець, в свою чергу, закріпив, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Відповідно до п.п.15,16 ч.1 ст.1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; електронні дані - будь-яка інформація в електронній формі.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, що встановлено п.6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію».
Аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що електронний підпис - це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 07.10.2020 по справі №127/33824/19.
Відповідно до ч. 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Відповідно до п. 11.6. Кредитного договору №20210045753 по продукту «Кошти в кредит» від 05.09.2021, останній регулює порядок укладення Договору та створення електронних підписів Сторін.
Згідно вказаного пункту договору, цей Договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного зі Сторони Кредитора кваліфікованим електронним підписом уповноваженого представника, Кредитора із кваліфікованою електронною позначкою часу.
Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом Позичальника, що створений шляхом використання Позичальником одноразового ідентифікатора, який формується автоматично на стороні Кредитора для кожного разу використання та направляється Позичальнику на номер мобільного телефону повідомлений останнім Кредитору в ІТС Кредитора/зазначений в цьому Договорі. Введення Позичальником коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього Договору створює підпис Позичальника на Договорі та вважається направленням Кредитору повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору.
Кредитний договір № 20210045753 від 05.09.2021 року був підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, одноразовий персональний ідентифікатор № G-2400, було направлено позичальнику на номер мобільного телефону вказаний ним в Заявці на отримання грошових коштів - НОМЕР_1 , одноразовий персональний ідентифікатор  було введено позичальником у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства 05.09.2021 року о 15:40 годині, що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Суд апеляційної інстанції акцентує увагу, що обставини підписання кредитного договору відповідачем не заперечуються.
Пунктом 11.8. Договору, підписуючи цей Договір, Позичальник підтвердив, що: -перед укладенням цього Договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст.9 Закону України «Про споживче кредитування; б) вказана в ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та розміщена на Веб-сайті; - він ознайомлений в повному обсязі з ПРАВИЛАМИ НАДАННЯ КОШТІВ У ПОЗИКУ, В ТОМУ ЧИСЛІ НА УМОВАХ ФІНАНСОВОГО КРЕДИТУ ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СУЧАСНИЙ ФАКТОРИНГ», що розміщені на Веб-сайті, надалі за текстом «Правила», повністю розуміє їх, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.
Разом із тим, колегія суддів враховує, що на час апеляційного перегляду цієї справи, кредитний договір укладений від 05.09.2021 між ОСОБА_1 та товариством, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.
Крім того, 05.09.2021 відповідачем підписано електронним підписом Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором та Паспорт споживчого кредиту по продукту «Кошти в кредит», умовами якого передбачено процентну ставку у розмірі 5% в місяць від загальної початкової суми кредиту.
Колегія суддів враховує, що підписавши вказаний кредитний договір та паспорт споживчого кредиту ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодилась на такі умови кредитного договору, взяла на себе відповідні зобов`язання та протягом п`яти місяців частково виконувала обовязки по договору.
Паспорт кредиту оформлено у відповідності до Додатку №1 до Закону України «Про споживче кредитування» і строк кредиту зазначається у розділі №2 «Предмет договору» підрозділі «Умови кредитування» де зазначено строком кредитування 36 місяців, з кінцевим терміном повернення 06.09.2024 (включно).
Розділ №7 Паспорту «Інші важливі аспекти» підрозділ «Дата надання інформації» містить дату, до якої, у відповідності з ст. 643 ЦК України, кредитор повинен був отримати відповідь згоду на дані умови кредитування (акцепт) від позичальника, і навіть якщо він її отримав із запізненням, то це не має значення, якщо банк з цим погоджується. Відповідно до вказаного підрозділу дата надання інформації 06.09.2021, та вказано що ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 06.09.2024.
П. 5 розділу 7 Паспорту: «Умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо» - дане зазначення є обов`язковим і говорить про той факт, що кредитодавець вправі самостійно визначати розмір кредитного ліміту на картці, виходячи із фінансового стану позичальника та його історії обслуговування в банку. Жодним чином дане посилання не змінює основні умови кредитування такі як строк, відсоткову ставку, відповідальність за порушення, право дострокового погашення, інше.
П. 10 розділу 4 Паспорту: «Реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит» - дійсно реальна відсоткова ставка може змінюватись. 
Однак вона змінюється в будь-якому кредитному договорі, оскільки в разі порушення позичальником умов кредитування до нього застосовуються штрафні санкції - підвищена відсоткова ставка, пеня, тощо, і всі ці нарахування змінюють реальну відсоткову ставку, яка може бути мінімальною і складатись лише з самих відсотків у випадку сумлінного виконання позичальником своїх обов`язків.
Таким чином, умови Паспорту споживчого кредиту відповідають положенням Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно на час укладення кредитного договору позивачем та відповідачем було погоджено його умови щодо, зокрема, стягнення відсотків за кредитним договором.
Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що спірний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору, а відтак спростовуються доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи кредитний договір.
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не була обізнана з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ТОВ «Сучасний Факторинг» та Тарифами, в яких відсутній її підпис, оскільки відповідачем в кредитному договорі підтверджено ознайомлення з Правилами надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Сучасний Факторинг», що розміщені на Веб-сайті.
Таким чином, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «Сучасний Факторинг» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала кредитний договір від 05.09.2021. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що сторонами погоджено всі істотні умови кредитного договору.
Посилання ОСОБА_1 на те, що будь-які документи щодо укладеного кредиту їй не були надані, спростовуються п. 11.10. Кредитного договору, відповідно до якого сторони домовились, що примірник цього Договору надсилається Позичальнику одразу після його підписання, але до початку надання кредиту, та вважається отриманим Позичальником, якщо Кредитор його направив, на електронну адресу, вказану Позичальником в Особистому кабінеті/зазначену в Договорі та/або безпосередньо в Особистий кабінет. Отриманий Договір Позичальник може завантажити його на свій персональний комп`ютер або інший пристрій, створити копію на паперовому носії і таким чином отримати у формі, що унеможливлює зміну його змісту.
Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частина 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможпивість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст. 634 ЦПК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Посилання апелянта на безпідставне стягнення комісії та відсотків за користування кредитом з посиланням на вимоги ст. 549 та ст. 551 ЦК України є неспроможними, оскільки вказані доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до помилкового тлумачення заявником змісту положень законодавства.
Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.  Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до матеріалів справи, звертаючись до суду із вказаним позовом ТОВ «Сучасний Факторинг» просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №20210045753 від 05.09.2021 станом на 10.10.2024 включно 134 991,22 грн., з яких: - загальна заборгованість за тілом кредиту становить 49 377,27 грн.; - загальна заборгованість за сумою комісії становить 85 613,95 грн. 
Колегія суддів звертає увагу апелянта, що з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 пені чи неустойки ТОВ «Сучасний Факторинг» не звертався.
Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що банком не було дотримано Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, і такий кредитний договір укладений з порушенням вимог законодавства про захист прав споживачів.
Оскільки позичальник власноруч підписала кредитний договір, погодилась з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Відповідач не звертався із заявою до позивача про внесення змін до умов договору, які він вважав несправедливими та такими, що призводять до погіршення його майнового стану та завдають йому збитки, факт отримання кредитних коштів відповідачем не спростовано.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу апелянта на положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України, відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно п.2.9 вказаного договору, сторони визначили, що загальна сума кредиту 57 500 грн. строком 36 місяців, з кінцевим терміном повернення 06 вересня 2024 року включно, процентна ставка 5% в місяць, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору 161008,88 грн., орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору 160,23% комісія за надання кредиту (15 % від чистої суми кредиту) 7500 грн. 
Додатково апеляційний суд звертає увагу апелянта, що підписаний нею кредитний договір та паспорт споживчого кредиту містить умови про сплату нею процентної ставки протягом строку кредиту - 5% в місяць від загальної початкової суми кредиту.
Таким чином, неспроможними є доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення відсотків, які нараховані відповідно до умов договору та в період дії договору. 
В рамках укладеного сторонами договору ТОВ «Сучасний Факторинг» 05 вересня 2021 року надало ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 50000, що не заперечується самою відповідачкою.
Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором №20210045753 від 06 вересня 2021 року 06 вересня 2021 року ОСОБА_1 надано кредит в сумі 57500 грн, станом на 10 жовтня 2024 року утворилась заборгованість за зазначеним договором в розмірі 134 991 грн. 22 коп., з яких загальна заборгованість за тілом кредиту становить 49377,27 грн., загальна заборгованість за сумою комісії становить 85 613,95 грн. Крім того зазначено, що позивачем отримано в рахунок погашення кредиту 22500 грн.
Суд першої інстанції вирішуючи спір між сторонами встановив, що доказів того, що відповідачці було перераховано 57500 грн. кредитних коштів позивачем суду надано не було.
Крім того, як вбачається з п.2.9. Договору, 7500 грн. зазначено як комісію за надання кредиту (15% від чистої суми кредиту), тобто 50000 грн. : 100% * 15% = 7500 грн.
З виписки з особового рахунку за кредитним договором №20210045753, свідчать, що по рахунку відповідача ОСОБА_1 виведено заборгованість в сумі 134991,22 грн. з них: 49377,27 грн. прострочене тіло кредиту (включає видачу кредиту в сумі 50000 грн. та нарахування комісії в сумі 7500 грн., хоча згідно умов договору позичальник доручав кредитодавцю утримувати розмір комісії від суми кредиту) та 85613,95 грн. прострочені проценти.
Врахувавши положення законодавства суд першої інстанції дійшов вірного висновку, та вказані висновки не спростовані відповідачкою, що з урахуванням часткового погашення відповідачем кредиту в розмірі 22500 грн., оскільки, відповідачем не вживаються заходи щодо добровільного повного погашення суми кредитної заборгованості за кредитним договором №20210045753 від 05 вересня 2021 року, заборгованості за простроченим тілом кредиту становить 41458,38 грн. (за виключенням суми комісії в розмірі 7500 грн.), та нарахованих з її врахуванням відсотків 62188 грн. (41458,38 грн. : 100 х 5% = 2072,92 грн., 2072,92 х 30 місяців (з урахуванням того, що відповідачка фактично сплатила згідно умов кредитування - кредит за 6 місяців) заборгованості за простроченими процентами, що в загальній сумі становить 103646,38 грн.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що на початок 2024 року за всіма кредитними зобов`язаннями діє заборона нарахування штрафних санкцій за прострочення платежів, оскільки відповідно до вимог позовної заяви позивачем не заявлялись вимоги про стягнення штрафних санкцій, та відповідно до розрахунку заборгованості штрафні санкції не були нараховані. 
Крім того помилковими є твердження апелянта про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача за період з 07.10.2021 по 26.09.2024 з порушенням строків загальної позовної давності. 
Відповідно до діючого законодавства України, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності.
Згідно із положеннями статей 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ст. ст.257, 264 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Згідно із приписами ст.ст. 260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Судом встановлено, що позовні вимоги ТОВ «Сучасний Факторинг» стосується заборгованості, що утворилася у період з вересня 2021 по вересень 2024 років, тобто в межах строку дії договору.
З вказаним позовом ТОВ «Сучасний Факторинг» звернувся до суду 30.10.2024, трирічний строк позовної давності щодо вимог у даній справі позивачем не пропущено.
Щодо витрат на надання професійної правничої допомоги.
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що заперечення, щодо розміру витрат на правову допомогу від ОСОБА_1  не надійшли.
Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20).
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем було надано: - договір №28/08/2024 від 28.08.2024 року про надання правничої допомоги, укладений між ТОВ «Сучасний Факторинг» та Адвокатським об`єднанням «Деналі»; - платіжна інструкція від 21.10.2024 №1021027 про сплату за надані послуги у розмірі 5000 грн.; - акт прийому-передачі наданих послуг №56 від 14.10.2024. 
Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг, позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. на послуги адвоката такі, як: надання усної консультації стосовно складання позовної заяви ТОВ «Сучасний Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Узгодження правової позиції. Складання позовної заяви.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідачем не надано доказів невідповідності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги, необхідності та підстав їх зменшення, за таких обставин висновки суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., є неспроможними.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 14.10.2025.

Головуючий        

Судді: