Справа № 159/8512/24 	Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О. 	
Провадження № 22-ц/802/977/25  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
02 вересня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Трикош Н. І.,
з участю: 
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Талашко І. М.,
представника відповідача Зала Д. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Кирилкін Радіон Олегович, та позивача ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Талашко Інна Миколаївна, на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування заявленого позову зазначив, що 29 листопада 2024 року перебував в с. Волошки Ковельського району Волинської області разом з іншими прихожанами Свято-Миколаївської релігійної громади, як спостерігач при проведенні топогеодезичної зйомки земельної ділянки на якій розташований релігійний храм громади. Зйомка відбувалась з метою виготовлення детального плану території для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій і розміщення об`єктів комерційного призначення в даному населеному пункті по АДРЕСА_1 . Вона проводилась спеціалістами з міста Луцька за участю представника Волинської єпархії ПЦУ Мироненко Надії Юріївни.
В цей день, орієнтовано з 15 до 17 години відповідач ОСОБА_3 на території храму релігійної громади багаторазово розповсюджував недостовірну інформацію щодо нього та публічно його принижував, здійснюючи в його адресу образливі висловлювання, погрози, в тому числі нецензурними словами, що принижують його честь, гідність, престиж та ділову репутацію.
Так в присутності його дружини, представника Волинської єпархії ПЦУ та інших осіб в образливій формі обізвав його «мурлом», одночасно висловився нецензурно та пригрозив «я тобі як зараз тикну».
Висловлюючись таким чином в його адресу в громадському місці, публічно принизив його.
Крім того, коли він стояв поруч з працівниками поліції, неповнолітніми дітьми та дружиною у безпосередньої близькості до інших громадян, відповідач декілька разів обізвав його «чмошником» та викрикнув, що готовий це повторити сто разів.
Відповідач також при сторонніх особах висловився в його адресу словом «бунтівник», чим знову його черговий раз принизив та ствердив, що він є ніким для Волошинської громади, що також є фактичним приниженням його ділової репутації, так як він є підприємцем, директор ТОВ ВКП «Каскад», здійснює підприємницьку діяльність на території Колодяжненської ОТГ і сплачує чималі податки, частиною яких користуються жителі села Волошки в тому числі і відповідач та його сім`я.
Зазначає, що наведені вище висловлювання носять негативний характер, створюють характеристику особи, принижують його честь, гідність та ділову репутацію, а відтак така інформація щодо нього є недостовірною.
Внаслідок таких дій відповідача він поніс втрати немайнового характеру що потягнули за собою моральні страждання.
Стверджує, що приниження його особи супроводжувалось постійними погрозами на кшталт «я тебе як втикну», «розіб`ю голову» та інше. Наостанок зі злістю вилив на нього чашку води. З урахуванням зазначених вище обставин просить суд ухвалити рішення, відповідно до якого визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, порушує право на недоторканість та ділову репутацію його, поширену інформацію відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Волошки Ковельського району Волинської області. Разом з тим просить зобов`язати відповідача її спростувати, а саме: висловлювання в його адресу-«мурло», «чмошник», «бунтівник», та «ніхто» , як такі що не відповідають соціальній оцінці його в очах оточуючих. Спростування провести на протязі п`ятиденного терміну з моменту набуття законної сили рішенням суду методом особистого проголошення в усній формі на території храму Свято-Миколаївської релігійної громади ПЦУ в с. Волошки Ковельського району Волинської області, завчасно, за один календарний день повідомивши позивача про час проведення спростування.
Одночасно просить стягнути з відповідача на його користь заподіяну моральну шкоду, яку оцінює в 10000 гривень.
01.05.2025 року до початку судового розгляду по суті ОСОБА_1 подано через канцелярію суду письмове клопотання про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з 10000 гривень до 2 000 гривень, виходячи з принципу розумності, справедливості та враховуючи матеріальне становище відповідача.
       Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі грн.) моральної шкоди.
У решті позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1211,20 ( одну тисячу грн. 20 коп.) сплаченого судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі ) гривень витрат на професійну правничу допомогу.
       Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Кирилкін Р. О., подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а також допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що обґрунтовується таким: задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що: позивачем не доведено факту поширення про нього недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання інформації недостовірною. Разом з тим, відсутність підстав для визнання оспорюваної інформації недостовірною виключає необхідність спростування поширеної інформації. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки поширена ОСОБА_2 інформація містить образливі вирази щодо ОСОБА_1 , тобто суб`єктивну думку не про об`єкт, а про суб`єкт, висловлювання у брутальній, принизливій формі, що принижує честь, гідність і ділову репутацію особи, на користь останнього підлягає відшкодуванню моральна шкода. З тами висновками не може погодитись, тому просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові повністю.
       Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
       Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Талашко І. М., подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення в частині відмови в задоволені позову є незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову повністю.
       Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_4 заперечили проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , свою апеляційну скаргу підтримали, представник відповідача Зал Д. О. заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 підтримав.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено і цього не оспорюють сторони, що 29.11.2024 року в селі Волошки Ковельського району на території храму Свято-Миколаївської релігійної громади ПЦУ та на прилеглій до нього території стався конфлікт між позивачем та відповідачем, в ході якого останній висловлювався на адресу позивача словами « бунтівник», «чмошник», «мурло» та «ніхто»
Даний факт об`єктивно підтверджено відеозаписом з бодікамери поліцейського, який був предметом дослідження в ході судового розгляду, та показаннями свідка ОСОБА_5 , який ствердив, що 29.11.2024 року проводилась топогеодезична зйомка земельної ділянки спеціалістами з міста Луцька, на якій знаходиться храм релігійної громади та прилеглої до його території на підставі рішення Колодяжненської сільської ради Ковельського району.
Він як староста разом з іншими прихожанами перебував на території біля храму, а коли під`їхав ОСОБА_2 ,. то спровокував конфлікт, при цьому заважав спеціалістам проводити зйомку земельної ділянки. В присутності його та інших людей на адресу позивача висловлювався « чмошник», « бунтівник» і таке інше. Від таких образ він помітив знервованість ОСОБА_1 .
Відповідно до рішення Колодяжненської сільської ради від 22.02.2024 року ухвалено розробити ОСОБА_6 план території для будівництва та обслуговування будівель громадської та релігійної організацій для розміщення об`єктів комерційного призначення в АДРЕСА_1 на земельній ділянці орієнтовної прощею 0.40 га.
Іншим повідомленням сільської ради стверджується, що станом на 30.12.2024 року вказаний ОСОБА_6 план територій не розроблено.
Отже, зазначеними документами сільської ради підтверджено законність перебування спеціалістів та громадян біля вказаного храму та прилеглої до нього території.
Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судовому засіданні показали, що безпосередньо під час вказаних подій очевидцями не були, однак зі слів інших осіб та позивача дізнались про нанесення йому образ зі сторони відповідача. ОСОБА_1 даний конфлікт сприйняв болісно, переживав, був знервований, так як зазнав відповідних принижень як добропорядна людини.
Дружина позивача ОСОБА_10 , як свідок показала, що від нанесених ОСОБА_2 образ позивач протягом тривалого часу не мав спокійного сну, вживав заспокійливі ліки. Вона була очевидцем, як ОСОБА_2 безпричинно чіплявся до прихожан, а її чоловіка в присутності людей обізвав « мурлом», «бунтівником» та « чмошником», тобто принизив в очах сторонніх осіб
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).
У частині першій статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація.
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Водночас стаття 68 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації з урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну і таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно із статями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 ЦК України).
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, як не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції та практики ЄСПЛ щодо її застосування.
Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 та постанові Верховного Суду в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 757/47672/18.
Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
В той же час відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи встановлено, що під час конфлікту, який виник між відповідачем та іншими особами, в тому числі позивачем та ОСОБА_2 останній висловився в його адресу «чмошник», «бунтівник», «мурло» та «ніхто».
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у той самий спосіб з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимоги позивача про спростування недостовірної інформації, та задовольняючи позов частково, виходив з того, що відповідачем не було поширено інформацію про фактичні обставини, а оспорювана позивачем інформація по суті є оціночним судженням відповідача, яке, в свою чергу, містить образливі вислови щодо особи позивача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що поширена інформація не містила безспірних тверджень про достовірні факти, а ґрунтувалася на інформації, що містила оціночні судження і стосувалася критики особи та дій позивача.
При цьому не можуть бути спростовані думки, які виражені мовними засобами, зокрема, вживанням гіпербол, алегорій, сатири і за формою є брутальними.
Отже, позивач не довів факт поширення про нього недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання інформації недостовірною, а відсутність підстав для визнання оспорюваної інформації недостовірною виключає необхідність спростування поширеної інформації.
Доводи апеляційної скарги позивача є власним тлумаченням чинного законодавства та не спростовують висновків суду.
Разом з тим, достовірно встановлено, що поширена ОСОБА_2 інформація містить образливі вирази щодо ОСОБА_1 , тобто суб`єктивну думку не про об`єкт, а про суб`єкт, висловлювання у брутальній, принизливій формі, що принижує честь, гідність і ділову репутацію особи.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі і гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв`язку з приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача ОСОБА_1 збоку відповідача ОСОБА_2 позивач має право на відшкодування моральної шкоди.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав про те, що неправомірні дії ОСОБА_2 завдали йому моральної шкоди, яка підлягає стягненню на його користь. При цьому позивачем обґрунтовано розмір заявленої ним моральної шкоди, який, на думку позивача, становить 2000 грн.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що образливі вирази щодо ОСОБА_1 , висловлені у брутальній, принизливій формі, принижують честь, гідність і ділову репутацію даної особи, а тому наявні підстави для відшкодування моральної шкоди. 
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Визначення розміру моральної шкоди у сумі 2000 грн відповідає засадам розумності та справедливості. При цьому апеляційний суд враховує обставини справи та зібрані у справі докази, характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань від вмісту щодо позивача інформації образливого характеру.
Покликання в апеляційній скарзі відповідача на те, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди з огляду на те, що вимога про спростування недостовірної інформації не підлягає до задоволення, не заслуговує на увагу, оскільки такі доводи суперечать нормам матеріального права, зокрема, ч. 2 ст. 30 Закону «Про інформацію».
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Як визначено у частинах першій, другій статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням наведених норм процесуального права, які уособлюють змагальність процесу, позивач довів завдання йому моральної шкоди через брутальні образливі висловлювання на його адресу в присутності інших осіб.
Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів.
Суд також не вбачає підстав для зміни рішення щодо витрат на професійну правничу допомогу, про що зазначено в апеляційній скарзі позивача, оскільки, суд першої інстанції, зменшуючи розмір витрат, що підлягають відшкодуванню, з 14000 грн до 2000 грн, урахував складність справи та обсяг виконаних робіт та також часткове задоволення позовних вимог.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Кирилкін Радіон Олегович, та позивача ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Талашко Інна Миколаївна, на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2025 року залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2025 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2025 року.

Головуючий 

Судді :