ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 642/736/15-к
провадження № 51-470 км 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
 
головуючого судді                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                         ОСОБА_5 ,
захисника                                                      ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами засудженого на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 березня 2025 року, захисника ОСОБА_6 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 березня 2025 року стосовно 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Березовка Уренського району 
Горьківської області, рф, який проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, частинами 1, 2 статті 222, частинами 3, 4 статті 191 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ленінський районний суд м. Харкова вироком від 26 лютого 2018 року:
- засудив ОСОБА_7 за:
- ч. 1 ст. 366 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 4 250 грн з позбавленням права займатися фінансово-господарською діяльністю строком на 2 роки;
- ч. 4 ст. 358 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн;
- ч. 1 ст. 222 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 34 000 грн з позбавленням права займатися фінансово-господарською діяльністю строком на 2 роки;
- ч. 2 ст. 222 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 51 000 грн з позбавленням права займатися фінансово-господарською діяльністю строком на 2 роки;
- ч. 4 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права займатися фінансово-господарською діяльністю строком на 3 роки;
- ч. 3 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займатися фінансово-господарською діяльністю строком на 2 роки;
-  ч. 2 ст. 364 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права займатися фінансово-господарською діяльністю строком на 2 роки, зі штрафом у розмірі 17 000 грн;
- на підставі ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань визначив ОСОБА_7 остаточне  покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права займатися фінансово-господарською діяльністю строком на 3 роки;
- відповідно до ч. 3 ст. 72 КК визначив основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю виконувати самостійно, без складання з іншими видами покарань;
- на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив ОСОБА_7 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК у зв`язку зі спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Харківський апеляційний суд 12 березня 2025 року вирок місцевого суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 222 КК скасував, постановив ухвалу, якою:
- на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 222 КК закрив, звільнивши обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності;
- ухвалив уважати ОСОБА_7 засудженим за:
- за ч. 3 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займатися фінансово-господарською діяльністю строком на 2 роки;
- ч. 4 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права займатися фінансово-господарською діяльністю строком на 3 роки;
- ч. 2 ст. 364 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права займатися фінансово-господарською діяльністю строком на 2 роки, зі штрафом у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн;
та на підставі ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права займатися фінансово-господарською діяльністю строком на 3 роки.
У решті вирок залишив без змін.
За судовими рішеннями ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
ОСОБА_7 , бувши службовою особою, в грудні 2007 року вступив із невстановленою особою у злочинну змову з метою службового підроблення.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 , як директор повного товариства «Ломбард «Корал» Подус і Компанія» (далі - ПТ, Ломбард), та невстановлена особа склали довідку № 189 від 25 грудня 2007 року на його ім`я про доходи, вказаний розмір яких не відповідав дійсності.
ОСОБА_7 посвідчив цю довідку своїм підписом у графі «директор», печаткою та штампом ПТ.
Крім того, ОСОБА_7 , як директор приватного підприємства «Алекс-плюс» (далі - ПП), та невстановлена особа склали довідку № 118 від 25 грудня 2007 року на ім`я ОСОБА_8 про доходи, вказаний розмір яких не відповідав дійсності.
ОСОБА_7 посвідчив цю довідку своїм підписом у графі «директор», печаткою та штампом ПП.
Надалі ОСОБА_7 , маючи намір на використання підроблених документів та шахрайство з фінансовими ресурсами (повторно), надав підроблені довідки № 189 та № 118 до відділення ПАТ «ОТП Банк», на підставі яких 27 грудня 2007 року було укладено кредитний договір та договір поруки з ОСОБА_8 про надання кредиту в сумі 34 280 доларів США, строком до 25 грудня 2014 року, на придбання автомобіля «Toyota Camry» у ТОВ «АВТОАРТ», який був виконаний банківською установою в повному обсязі.
 
Крім того, ОСОБА_7 , бувши директором повного товариства «Ломбард «Корал» Подус і Компанія», маючи намір на заволодіння чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем, діючи повторно, всупереч п. 4.2 Засновницького договору про створення і діяльність ПТ 07 березня 2011 року уклав договори депозитного вкладу №№ 2011-1, 2011-2, 2011-3, за якими ОСОБА_9 передала Ломбарду грошові кошти в сумі 160 000 грн, ОСОБА_10 - 48 000 грн, ОСОБА_11 - 108 000 грн.
Отримані кошти на загальну суму 316 000 грн ОСОБА_7 до каси Ломбарду не вніс, заволодів ними та розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілим матеріальної шкоди на вказані суми, що призвело до тяжких наслідків.  
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить їх скасувати, звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та закрити провадження у справі.
Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд апеляційної інстанції:
- провів судовий розгляд 12 березня 2025 року за його відсутності, не дивлячись на клопотання захисника про відкладення судового засідання через перебування у лікарні обвинуваченого, який до того ж не був належним чином повідомлений про це судове засідання;
- безпідставно послався на наявність попередньої непогашеної судимості та не визнав пом`якшуючими обставинами повне відшкодування потерпілим шкоди, надання допомоги ЗСУ;
- не врахував того, що Ломбард на виконання рішень судів погасив заборгованість перед ОСОБА_9 ;
в ухвалі не зазначив спосіб збереження його житлового будинку під час відбування покарання;
- не звернув уваги на те, що:
            - у справі відсутні докази привласнення обвинуваченим коштів потерпілих, наявності у нього прямого умислу та корисливого мотиву;
            - протиправне витрачання чужого майна з відшкодуванням його вартості та повернення суми боргу не становлять складу злочину, передбаченого ст. 191 КК;
            - суд першої інстанції не розглянув докази сторони захисту, не з`ясував та не зазначив обставин, які за правилами ст. 91 КПК підлягають встановленню, не визначив способу розтрати чужого майна;
- за всіма інкримінованими злочинами закінчився строк давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги у касаційній скарзі захисник обґрунтовує доводами, аналогічними до доводів свого підзахисного ОСОБА_7 . Зокрема, зазначає про те, що:
- ОСОБА_7 не був належним чином повідомлений про судове засідання й не давав згоди на апеляційний розгляд без його участі;
- матеріали провадження не містять доказів привласнення ОСОБА_7 коштів.
Від прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_12 надійшли заперечення, в яких, із наведенням відповідних обґрунтувань, вона просить оскаржувану ухвалу апеляційного суду залишити без змін, а касаційні скарги ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 - без задоволення. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримала обидві касаційні скарги.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг сторони захисту.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
За приписами ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - під кутом зору достатності та взаємозв`язку. 
Згідно зі ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
У поданих касаційних скаргах сторона захисту покликається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час судового провадження, що, на їхню думку, є достатніми підставами для скасування судових рішень, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Суд уважає доводи захисника та засудженого такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів.
При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, частинами 1, 2 статті 222, частинами 3, 4 статті 191 КК, та правильність кваліфікації його дій за даними нормами кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
При цьому суд урахував:
показання потерпілих  ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_13 ;
відомості, що містяться у:
- договорах депозитного вкладу №№ 2011-1,  2011-2, 2011-3 від 07 березня 2011 року;
- заяві представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна»;
- заяві ОСОБА_7 на видачу кредиту;
- кредитному договорі, договорі застави, договорі поруки від 27 грудня 2007 року;
- договорі купівлі-продажу автомобіля від 26 грудня 2007 року;
- наказі № 1 від 26 травня 2006 року;
- довідці Пенсійного фонду України від 28 січня 2013 року щодо працівників та інформації щодо нарахованої їм заробітної плати за 2010-2012 роки;
- довідці про доходи ОСОБА_7 від 25 грудня 2007 року;
- довідці про доходи на ім`я ОСОБА_8 ;
- засновницькому договорі про створення і діяльність повного товариства «Ломбард» Корал» Подус і Компанія»;
- висновках експертів № 65 та № 5608 від 19 червня 2013 року.
Суд також критично оцінив показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , зауваживши, що вони не були безпосередніми учасниками подій, працювали у підпорядкованих ОСОБА_7 комерційних структурах.
Крім того, сторона захисту про наявність цих свідків повідомила лише у 2017 році, хоча подія сталася 07 березня 2011 року.
Отже суд першої інстанції на підставі вказаних доказів встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінальних правопорушень, інкримінованих ОСОБА_7 , та, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що він вчинив суспільно небезпечні діяння, кримінальна відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, частинами 1, 2 статті 222, частинами 3, 4 статті 191 КК.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку інших доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом, з дотриманням вимог КПК, правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.
Вирок суду першої інстанції належним чином умотивований і відповідає вимогам ст.  374 КПК. Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням способу вчинення та наслідків кримінальних правопорушень, форми вини і мотивів, диспозиції статей (частин статей) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких засудженого визнано винуватим, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог ст. 337 КПК, в межах пред`явленого обвинувачення, діям ОСОБА_7 дано правильну юридичну оцінку. 
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 основні й додаткові покарання в межах передбачених санкцій, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, наслідки вчиненого, відсутність обтяжуючих покарання обставин, пом`якшуючі покарання обставини - щире каяття, часткове відшкодування завданої потерпілим шкоди, дані про особу винного, зокрема те, що він раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, вибачився перед потерпілими.
Водночас суд першої інстанції на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив ОСОБА_7 від призначеного за ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК покарання у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків:
- сукупність досліджених судом першої інстанції доказів доводить винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень поза розумним сумнівом;
- ці докази в повному обсязі свідчать про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за частинами 3, 4 статті 191 КК як заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене повторно та у великих розмірах, та за ч. 2 ст. 364 КК як умисне, з корисливих мотивів використання службовою особою свого службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки;
- доводи ОСОБА_7 про несвоєчасність погашення боргу ОСОБА_11 з поважних причин не впливають на висновок про наявність у його діях складу кримінального правопорушення;
- покладені в основу вироку докази узгоджуються між собою, не викликають сумнівів в їхній достовірності, відповідають вимогам належності та допустимості, не містять розбіжностей або суперечностей;
- доводи сторони захисту про безпідставне посилання на попередні судимості обвинуваченого не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження;
- визнав призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, не знайшов підстав для застосування ст. 75 КК.
У той же час, апеляційний суд у частині засудження ОСОБА_7  за ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 222 КК вирок скасував та звільнив обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ці кримінальні правопорушення на підставі ст. 49 КК, урахувавши при цьому те, що перебіг строку давності переривався вчиненням ОСОБА_7 08 вересня 2016 року нового кримінального правопорушення. 
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, суд апеляційної інстанції виконав вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 08 лютого 2023 року, дотримавшись таким чином приписів ст. 439 КПК, тому доводи ОСОБА_7 в цій частині колегія суддів також уважає необґрунтованими. 
З огляду на зазначене колегія суддів в цілому погоджується з викладеними в судових рішеннях висновками судів першої та апеляційної інстанцій, уважає їх достатньо обґрунтованими й переконливими, а доводи сторони захисту - безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження. 
Колегія суддів уважає, що доводи сторони захисту, викладені в касаційних скаргах, про невизнання обставиною, що пом`якшує покарання, повного відшкодування потерпілим збитків, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки таке відшкодування відбулося на користь ОСОБА_9 на виконання судових рішень у цивільній справі.
            Водночас колегія суддів зважає на доводи ОСОБА_7 про надання ним допомоги ЗСУ у вигляді передачі на їхні потреби свого житлового будинку, проте зазначена обставина не впливає на об`єктивність судових рішень у частині призначення покарання.
            Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_7 про невстановлення способу розтрати чужого майна, оскільки такий спосіб вчинення інкримінованих за частинами 3, 4 статті 191 КК злочинів не охоплювався обсягом пред`явленого обвинувачення.
Що стосується тверджень ОСОБА_7 про незазначення в ухвалі апеляційного суду про спосіб збереження його житлового будинку під час відбування ним покарання, то таке питання може бути вирішено судом у порядку виконання вироку, передбаченому статтями 537, 539 КПК.
Доводи про проведення апеляційним судом судового засідання за відсутності обвинуваченого 
У касаційних скаргах сторона захисту стверджувала про те, що суд апеляційної інстанції провів судове засідання 12 березня 2025 року за відсутності ОСОБА_7 всупереч клопотанню захисника про відкладення розгляду.
Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.
За ч. 4 ст. 401 КПК обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.
З матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання встановлено:
- ОСОБА_7 був належним чином повідомлений про судове засідання 12 березня 2025 року;
- під час апеляційного розгляду захист ОСОБА_7 здійснювала професійний адвокат ОСОБА_6 ;
- захисник та обвинувачений не подавали суду письмових клопотань про відкладення судового засідання та документів на підтвердження поважності причин неявки ОСОБА_7 ;
- суд апеляційної інстанції вислухав позиції сторін кримінального провадження, в тому числі захисника ОСОБА_6 , яка поклалась на розсуд суду в питанні можливості проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого.
Виходячи з приписів ст. 401 КПК, участь обвинуваченого в апеляційному провадженні не була обов`язковою: ОСОБА_7 не утримувався під вартою, в зміненій апеляційній скарзі прокурор не порушував питання про погіршення його становища, суд апеляційної інстанції не визнавав його участь обов`язковою.
Відтак суд апеляційної інстанції, розглянувши кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого, не порушив указаних положень кримінального процесуального закону.
До того ж суд апеляційної інстанції зважив на процесуальну поведінку ОСОБА_7 , який неодноразово не з`являвся в судові засідання без поважних причин, ухвалою від 22 січня 2025 року був оголошений у розшук.
Доводи про наявність підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за закінченням строку давності
Засуджений у своїй касаційній скарзі просив про його звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених частинами 3, 4 статті 191, ч. 2 ст. 364 КК, за закінченням строків давності та закриття кримінального провадження в цій частині.
За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 10 років у разі вчинення тяжкого злочину.
Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у ч. 1 цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Злочини, передбачені частинами 3, 4 статті 191, ч. 2 ст. 364 КК, за які засуджено ОСОБА_7 , є тяжкими (ч. 5 ст. 12 цього Кодексу).
Подія відбулася 07 березня 2011 року.
До закінчення 10-річного строку давності ОСОБА_7 08 вересня 2016 року вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 382 КК (нетяжке, за яке передбачено покарання більше двох років позбавлення волі), за що був засуджений за вироком від 07 червня 2017 року та в подальшому 05 грудня 2017 року звільнений від відбування покарання за амністією (з нереабілітуючих підстав).
Тобто перебіг строків давності у цьому кримінальному провадженні був перерваний вчиненням нового кримінального правопорушення, відтак строки давності за частинами 3, 4 статті 191, ч. 2 ст. 364 КК не закінчилися.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів уважає, що матеріалами кримінального провадження підтверджено те, що висновки судів обох інстанцій про доведеність винуватості засудженого зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до  ст. 94 цього Кодексу.
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень, і фактично зводяться до неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом касаційного розгляду в розумінні ст. 438 КПК.
Разом із тим, колегія суддів уважає за необхідне змінити судові рішення в порядку ст. 433 КПК, виходячи з такого.
Редакція ч. 2 ст. 364 КК станом на 07 березня 2011 року (подія злочину) не передбачала можливість призначення додаткового покарання у виді штрафу.
За ч. 1 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.
Відтак за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК, ОСОБА_7 безпідставно призначено додаткове покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (17 000 грн).
Тому з вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_7 необхідно виключити рішення про призначення цього покарання.
Керуючись статтями 433, 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційні скарги засудженого, захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
В порядку ст. 433 КПК України вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 березня 2025 року стосовно ОСОБА_7 змінити.
Виключити з них рішення про призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 364 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 грн.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                ОСОБА_3