ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 355/900/23
провадження № 51-4797 км 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
захисника                                                   ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції), 
прокурора                                                   ОСОБА_6 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 23 липня 2024 року щодо
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. За вироком Баришівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286-1 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
2. Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.
3. ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, за детально наведених у вироку обставин.
4. Як установив суд, 26 квітня 2023 року приблизно о 17:20 ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки Volkswagen моделі Passat (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) по вул. Привокзальна в смт Баришівка Броварського району Київської області в напрямку від вул. Шевченка до вул. Центральна, проїжджаючи ділянку неподалік будинку № 25 по вул. Привокзальна, в порушення п.п. «а» п. 2.9, п.п. «б» п. 2.3 та п. 12.1 Правил дорожнього руху, під час виконання маневру обгону автомобіля, що рухався попереду, допустив виїзд керованого ним автомобіля на ліве відносно напрямку його руху узбіччя, де допустив наїзд правою боковою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_8 , який в той час знаходився на лівому узбіччі відносно напрямку руху автомобіля, та рухався у зустрічному автомобілю напрямку, після чого ОСОБА_7 допустив зіткнення передньою правою частиною керованого ним автомобіля з бетонною електроопорою.
5. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження. Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. «а» п. 2.9, п.п. «б» п. 2.3 та п. 12.1 Правил дорожнього руху, перебуває у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.
6. Київський апеляційний суд 23 липня 2024 року за апеляційною скаргою прокурора скасував вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286-1 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
7. У касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок апеляційного суду щодо нього та призначити йому із застосуванням ст. 69 КК покарання у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами або призначити інше покарання, що не пов`язане з позбавленням волі.
8. Зазначає, що апеляційний суд, призначаючи покарання, не врахував думку потерпілого ОСОБА_8 , який в своїй заяві зазначив про те, що матеріальна та моральна шкода йому відшкодована та просив не позбавляти винного волі. Крім того, зазначив, що потерпілий не був належним чином повідомлений про розгляд провадження судом апеляційної інстанції.
9. Також стверджує, що цей суд не взяв до уваги, що він вчинив тяжкий злочин з необережності, визнав свою вину, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, допомагає батькам у веденні домашнього господарства, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, добровільне відшкодування потерпілому матеріальної та моральної шкоди, відсутність обставин, які його обтяжують.
10. Заперечень на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило.
Позиції учасників судового провадження
11. Захисник підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити. Прокурор заперечував щодо її задоволення.
Мотиви Суду
12. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
13. Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
15. Висновок місцевого суду про винуватість  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, і кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286-1 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
16. Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
17. Статтею 65 КК передбачено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
18. Пропорційність покарання зазначеним вище складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
19. Згідно з ч. 3 ст. 65 КК підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтями 69 і 69-1 КК.
20. Положеннями ч. 1 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за злочини зазначені у цій частині, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
21. Тобто призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або їх сукупність одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК, та  істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
22. Встановлюючи що обставини, які визнані такими, що пом`якшують покарання є й такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із системного тлумачення статей 66, 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого санкцією відповідної статті, мають перебувати у зв`язку з метою кримінального правопорушення, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного.
23. Вчинене  ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК, відповідно до ст. 12 цього Кодексу є тяжким злочином (санкція передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років).
24. Суд першої інстанції, мотивуючи рішення щодо обрання міри покарання, зважив на дані про особу винного, який визнав вину, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, допомагає батькам у веденні домашнього господарства, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК.
25. Наведене суд розцінив як підстави для застосування положень ст. 69 КК, з урахуванням яких призначив  ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
26. Однак апеляційний суд, перевіряючи правильність і справедливість призначеного ОСОБА_7 покарання, установив, що під час призначення засудженому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, місцевий суд не звернув уваги на особливості правозастосування норми матеріального права, передбаченої ст. 69 КК, і належним чином не вмотивував того, яким чином обставини, які враховано під час призначення покарання, істотно знизили тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також не обґрунтував співмірності призначеного покарання у виді штрафу вчиненому кримінальному правопорушенню, враховуючи, що таке покарання в силу ст. 51 КК є найбільш м`яким.
27. Суд апеляційної інстанції дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину з огляду не лише на визначені у ст. 12 КК критерії, а й особливості його конкретних обставин, проаналізував зміст й обсяг небезпечних винних дій ОСОБА_7 , котрий керуючи автомобілем у стані алкогольного сп`яніння порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого сталася ДТП, а потерпілому було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя та дійшов висновку, що встановлені в цьому кримінальному провадженні обставини, які пом`якшують покарання, істотно не знижують реального ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення з огляду на рівень загрози відповідного діяння для безпеки руху, а також життя й здоров`я осіб, тому положення ст. 69 КК було застосовано неправильно, а призначене основне покарання у виді штрафу є неспівмірним вчиненому злочину. 
28. З огляду на викладене, апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й ухвалив новий вирок, призначивши засудженому покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК в межах санкції, яка передбачає відповідальність за це кримінальне правопорушення. При цьому зауважив, що застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання із встановленням іспитового строку є неможливим унаслідок законодавчих заборон.
29. Усупереч доводам засудженого, наведеним у касаційній скарзі, апеляційний суд, урахувавши те, що він раніше не судимий, визнав свою вину, щиро розкаявся, позитивно характеризується за місцем проживання, допомагає батькам по домогосподарству, обрав йому мінімальні основне й додаткове покарання, передбачені санкцією ч. 2 ст. 286-1 КК. 
30. Щодо позиції потерпілого і його законного представника стосовно призначення покарання, то у справах цієї категорії, вона не є обов`язковою для суду, однак враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК, і не має над ними пріоритету, оскільки в цьому випадку питання покарання стосується інтересів не тільки потерпілого, а й усіх учасників дорожнього руху.
31. Отже, з огляду на суспільну небезпеку дій засудженого та конкретні обставини кримінального правопорушення, Суд уважає призначене йому покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286-1 КК таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 цього Кодексу та не вбачає підстав для його пом`якшення відповідно до ст. 69 КК. Таке покарання є справедливим, пропорційним та співмірним вчиненому. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість, як про це стверджує засуджений, немає.
32. Доводи касаційної скарги про те, що потерпілий не був належним чином повідомлений про дату розгляду провадження апеляційним судом спростовується матеріалами провадження. Так, відповідно до довідки, складеної працівником суду потерпілому було направлено СМС з повідомленням дати розгляду провадження судом апеляційної інстанції, а саме 23 липня 2024 року (т. 2 а.п. 62). Крім того матеріали провадження містять зворотнє повідомлення з підписом потерпілого про ознайомлення ним з датою розгляду провадження апеляційним судом на 31 травня 2024 року (т. 2 а.п. 58, 59). 
33. Інших переконливих аргументів щодо неправильного застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність чи явну несправедливість призначеного покарання внаслідок суворості, які б за своїми якісно-кількісними характеристиками превалювали, домінували над індивідуальною тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення, тим самим нівелюючи його суспільну небезпеку, та ставили під сумнів висновок апеляційного суду щодо міри покарання, засуджений у касаційній скарзі не навів.
34. Враховуючи, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог процесуального законодавства не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Вирок Київського апеляційного суду від 23 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу останнього - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                     ОСОБА_3