Справа № 460/838/14-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Швед Н.П. 
Провадження № 22-ц/811/1117/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
                при секретарі: Л.М. Чиж
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Львівська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 березня 2023 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, -

                                               в с т а н о в и в: 

У березні 2014 року ПАТ «Львівська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося до суду з позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_1 , в якому просило визнати незаконним та скасувати рішення Рясне-Руської сільської ради №1014 від 30.07.2009 року «Про передачу земельних ділянок у власність», яким безоплатно передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 , яка була надана йому у приватну власність на підставі оскаржуваного рішення Рясне-Руської сільської ради та стягнути судовий збір.
Позов позивач обгрунтовував тим, що під час виконання робіт з інвентаризації земель Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» та державної реєстрації права постійного користування земельними ділянками стало відомо, що на території Рясне-Руської сільської ради в смузі відведення Залізниці (в межах обслуговування залізничної колії відокремленим підрозділом «Підзамчівська дистанція колії» Залізниці) на 4км+767м до 4км+792м ділянки Львів-Івано-Франкове (права сторона по ходу кілометрів) на відстані 25-27м від осі колії знаходиться земельна ділянка ОСОБА_1 , яка передана останньому у власність на підставі рішення №1014 Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 30.07.2009 року «Про передачу земель ділянки у власність» для ведення особистого селянського господарства», при цьому ширина смуги відведення Залізниці в даному місці становить 60 м від осі колії. Площа перекриття земельної ділянки ОСОБА_1 зі смугою відведення Залізниці становить 0,0572 га. Наведене підтверджується актом обстеження земельної ділянки Підзамчівської дистанції колії ДТГО «Львівська залізниця» від 09.12.2013 року та кадастровим планом перекриття смуги відведення Залізниці на території Рясне-Руська сільської ради земельною ділянкою ОСОБА_1 , виготовленим Науково-впроваджувальною фірмою «Нові технології».
Зазначене вище рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 30.07.2009 року порушує право Залізниці на користування наданою їй земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, а відтак підлягає скасуванню.
Згідно «Плану границ полоси отвода линии Львов-Яворов», виготовленого в 1950 році Транспроекткарвер, ширина смуги відведення на перегоні Львів-Яворів становить від 50м до 60м. В той час ділянка Линди Я.А. починається на відстані 22 м-24 м від осі колії.
Відповідно до норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення («Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», яку затверджено 30.01.1963 Міністерством шляхів сполучення СРСР, «Положение о землях предоставленных транспорту», яке затверджено постановою Ради народних комісарів СРСР від 07.02.1933 №50, «Об упорядочении отвода земель для железных дорог», яке затверджено постановою
Ради Міністрів СРСР від 27.01.1962 №83) вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п.54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (постанова Центрального виконавчого комітету СРСР від 15.12.1928).
Оформлення прав органів шляхів сполучення на землі, що закріплювалися за ними, проводилося шляхом відведення за схемою згідно вищезазначених нормативних актів. Дані обставини підтверджуються також і п.2 Положення про землі транспорту, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР № 24 від 08.01.1981 року, згідно якого «размеры земельныхучастков, предоставляемых для указанных целей, определяются в соответствии с утвержденными в установленном порядке нормами или проектно-технической документацией».
У подальшому при зміні законодавства та введенні інституту державних актів в Земельному кодексі вимоги щодо їх оформлення поширювалися тільки на нові земельні ділянки при їх відведенні та не вимагалося отримання актів на існуючі та наявні у користуванні землі.
       Однак, всупереч зазначеному, частина земельної ділянки смуги відведення Залізниці була передана у власність ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на якій останній веде господарську діяльність у безпосередній близькості до залізничної колії, хоча згідно затвердженого Плану смуги відведення ширина смуги відведення становить від 50 м до 60 м.
       Під час прийняття оскаржуваного рішення Рясне-Руською сільською радою не було враховано вимог чинного законодавства, тому рішення від 30.07.2009 року №1014 порушує права та інтереси залізниці на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, що є підставою для його скасування. 
       Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Львівська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовлено.
       Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Львівська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця».
       Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував доводи позивача про підтвердження права АТ «Львівська залізниця» на постійне користування землями смуги відведення лінії Львів-Яворів Львівської залізниці в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради та визнав неналежним доказом долучений до матеріалів справи План смуги відведення, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1950 році. Крім того, судом не враховано вимоги статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якої державна реєстрація права власності та користування земельними ділянками є похідною від набуття особою цього права. Тобто наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено Законом.
       Зазначає, що Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року, чинним на час набуття позивачем права на користування земельною ділянкою передбачалося, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів, вважаються закріпленими за ними. При цьому, вимог щодо виготовлення та отримання державного акта законом не було передбачено. Землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно по пунктів 54, 55 «Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 15.12.1928 року. Також апелянт звертає увагу суду на те, що ні у Земельному кодексі УРСР, ні у Земельному кодексі України серед підстав припинення права користування земельними ділянками не було такої підстави як неоформлення або непереоформлення раніше наданих прав, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 24.06.2015 року у справі №3-305гс15, від 06.07.2015 року у справі №3-399гс15, від 10.04.2019 року у справі №466/413/15-ц.
       Оскільки позивач не надавав згоди на вилучення спірної земельної ділянки з його користування, передбачені законом підстави для прийняття Рясне-Руською сільською радою оскаржуваного рішення були відсутні. Зазначене свідчить про незаконність оспорюваного рішення та наявність підстав для його скасування. 
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити.
       У засіданні суду апеляційної інстанції представник Акціонерного товариства «Львівська залізниця» - Завалишин Ю.О. скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити. 
       Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 проти скарги заперечив.
       Інші учасники, які беруть участь у справі, не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому колегія суддів вважає, що розгляд справи слід проводити без їх участі. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Акціонерного товариства «Львівська залізниця» - Завалишина Ю.О. та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.        
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.        
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
       Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
       Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
       Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41). 
       Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
       Згідно ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
       Відповідно до ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
       Як передбачено ч. 1 ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
       Відповідно до п. б ч. 4 ст. 84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.
       Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».         До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.
       Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту. До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. 
       Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
       Встановлено, що рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області «Про передачу земельної ділянки у власність» №1014 від 30.07.2009 року ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,0658 га, що знаходиться в селі Рясне-Руське Яворівського району Львівської області.
       19.01.2010 на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради №1015 ХІХ сесії V скликання від 30.07.2009 року ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4625887500:04:001:0727 площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.10.464.00009.
       Згідно Плану меж земельної ділянки з кадастровим номером 4625887500:04:001:0727 така від А до Б межує з землями загального користування - вулицею, від Б до В з землями сільської ради, від В до А - з землями ОСОБА_3 .
       Як убачається з довідки, складеної Відділом Держземагенства в Яворівському районі Львівської області №25 від 03.04.2009 року, станом на 01.01.2009 року за Дистанція колії «Підзамче» (ПЧ-2) на території Яворівського району закріплені земельні ділянки загальною площею 34,01 га, в тому числі земельна ділянка площею 10,8 га у Рясне-Руській сільській раді.
       21.11.2012 року заступник начальника залізниці з економічних питань ДТГО «Львівська залізниця» Ю.К.Іщук звернувся до голови Рясне-Руської сільської ради з заявою №13Е-10/3575, в якій просив надати дозвіл на виготовлення технічної документації землеустрою зі складання державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ДТГО «Львівська залізниця» в межах Рясне-Руської сільської ради.
       Рішенням № 852 від 11.01.2013 Рясно-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області «Про розгляд письмового звернення ДТГО «Львівська залізниця», ДТГО «Львівська залізниця» надано дозвіл на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для складання державного акту на право постійного користування земельною ділянкою в межах населеного пункту села Рясне-Руське Яворівського району Львівської області та повідомлено ДТГО «Львівська залізниця» про необхідність подати на затвердження в сільську раду виготовлену технічну документацію з землеустрою щодо видачі державного акту на право постійного користування на земельну ділянку. 
       09.12.2013 року комісією в складі головного інженера відокремленого підрозділу «Підзамчівська дистанція колії» ДТГО Хонька Р.О., інженера-землевпорядника відокремленого підрозділу «Підзамчівська дистанція» ДТГО «Львівська залізниця» Думчак І.С., начальника сектора майнових та земельних ресурсів «Львівська дирекція залізних перевезень» ДТГО «Львівська залізниця» Коханця Т.А., інженера землевпорядника Львівської дистанції захисних лісонасаджень Сапила Ю.В., землевпорядника сільської ради ОСОБА_4 , здійснено обстеження земельної ділянки в межах населеного пункту на території Рясне-Руської сільської ради, та виявлено, що на 4км+767м - 4км+792м по ходу кілометрів з правої сторони при смузі відведення 60м від осі колії на відстані 22-24м знаходиться присадибна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , про що складено Акт обстеження земельної ділянки.
       Також встановлено, що Відокремлений підрозділ «Підзамчівська дистанція колії» ДТГО «Львівська залізниця» за 2013-2014 рр. сплатив земельний податок за земельну ділянку площею 10,8 га, що знаходиться на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, в розмірі 38,37 грн, що підтверджується довідкою №04 від 13.01.2014 року.
       Разом з тим, згідно довідки №4227 від 21.05.2014 року, складеної Відділом Держземагенства в Яворівському районі Львівської області, ДТГО «Львівська залізниця» державний акт на право постійного користування земельною ділянкою на території Рясне-Руської сільської ради не оформлено, кадастровий номер земельній ділянці не присвоєно, межі земельної ділянки не встановлено та не закріплено межовими знаками. Документи, які підтверджують право користування ДТГО «Львівська залізниця» земельною ділянкою на території Рясне - Руської сільської ради відсутні.
       Звертаючись до суду з позовом про скасування рішення Рясне-Руської сільської №1014 від 30.07.2009 ради та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, позивач посилався на порушення відповідачами права АТ «Українська залізниця» на постійне користування землями смуги відведення, частина з яких була передана у власність ОСОБА_1 , що підтверджується «Планом границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской ж.д. в админграницах Брюховического, Ивано-Франковского и Яворовского районов Львовськой области от 0.0 км до 48,66 км», який був розроблений у 1950 році.
       Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця», від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», суд першої інстанції виходив з того, що «План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской ж.д. в админграницах Брюховического, Ивано-Франковского и Яворовского районов Львовськой области от 0.0 км до 48,66 км» є належним доказом на підтвердження права позивача на користування земельною ділянкою, розташованою у межах смуги відведення лінії дільниці Рясне-Карєрна, що знаходиться в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, яка відноситься до земель державної власності. При цьому, суд вважав, що право на користування  АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» не порушено, оскільки в матеріалах справи немає належних доказів на підтвердження того, яка саме земельна ділянка перебувала у користуванні позивача, де проходить її межа та чи порушена межа цієї земельної ділянки відповідачем. Враховуючи, що земельна ділянка площею 0,658 га з кадастровим номером 4625887500:04:001:0727 належить відповідачу ОСОБА_1 на законних підставах, права та законні інтереси позивача не порушено, визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області та виданий на його підставі Державний акт на право власності на земельну ділянку може спричинити порушення права власності відповідача на належну йому земельну ділянку, що не призведе до захисту та відновлення порушеного права позивача (у разі його наявності). Виходячи зі встановлених обставин справи, суд вважав, що належним способом захисту прав позивача може бути звернення до суду з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння за умови доведеності, що позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою; або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, у разі доведеності, що позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав.
       З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 
       Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
       Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
       Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (пункт 68)).
       Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).
       Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
       Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
       Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
       Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
       Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16 (пункт 77), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 52), від 06 квітня 2021 року в справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16 (пункт 155), від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20 (пункт 148)).
       Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).
       Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.
       Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
       Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас, ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц (пункти 65-67)).
       Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).
       Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов, не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
       З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права на володіння майном.
       Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року в справах №488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року в справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункт 37)).
       Оскільки належна на праві власності земельна ділянка відповідача накладається на земельну ділянку позивача, ним пред`явлено позов про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради №1014 від 30.07.2009 року «Про передачу земельних ділянок у власність», а також виданого на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради №1015 ХІХ сесії V скликання від 30.07.2009 року Державного акта на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4625887500:04:001:0727 площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункт 9.67); від 05 липня 2023 року в справі № 912/2797/21 (пункт 8.13); від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21 (пункт 180); від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18 (пункт 143)).
       Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2019 року в справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року в справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01 лютого 2020 року в справі №922/614/19 (пункт 52), від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08 серпня 2023 року в справі № 910/5880/21 (пункт 53)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21 (пункт 181)).
       Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на його земельну ділянку. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
       У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
       Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
       Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року в справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)).
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 також зазначила, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопад 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року в справі №911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
       Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
       Як вбачається з матеріалів справи, Публічне Акціонерне Товариство «Українська залізниця», від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» Публічного Акціонерного Товариства «Українська залізниця», звернулось до суду з позовом з метою відновлення права користування спірною земельною ділянкою, оскільки належна ОСОБА_1 земельна ділянка перетинається (накладається) з земельною ділянкою позивача.
       З урахуванням наведеної вище практики Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що задоволення пред`явлених позивачем вимог про визнання недійсними рішення Рясне-Руської сільської ради №1014 від 30.07.2009 року «Про передачу земельних ділянок у власність», а також виданого на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради №1015 ХІХ сесії V скликання від 30.07.2009 року Державного акта на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4625887500:04:001:0727 площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 не призведе до відновлення порушених прав та інтересів позивача, тобто не є належним та ефективним способом захисту прав АТ «Львівська залізниця». 
       Відтак, відмовляючи у задоволенні позову АТ «Львівська залізниця», суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту його порушено права, що є самостійною підставою для відмови у задоволення пред`явлених позовних вимог. 
       Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.     

       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

  п о с т а н о в и в: 

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Львівська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення.
       Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 березня 2023 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий:         Н.П. Крайник 

Судді:                Я.А. Левик

                                                                               М.М. Шандра