КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
09 жовтня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/14140/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Мальцева Д. О.
від 19 травня 2025 року
у цивільній справі № 761/7992/25 Шевченківського районного суду м. Києва
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних, а також моральної шкоди у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, 
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2025 року закрито провадження в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.
Вказує, що суд, який виніс ухвалу про відкриття провадження у справі (яка є різновидом рішення згідно ст. 258 ЦПК України), не може самостійно змінити цю ухвалу, в тому числі шляхом і закриття провадження у справі, оскільки це суперечить вимогам ч. 8 ст. 268 ЦПК України.
Посилаючись на практику Великої Палати Верховного Суду, зазначає, що предметом даного спору є стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних та моральної шкоди, завданих позивачу в результаті невиконання рішення суду, яке набрало законної сили. Питання щодо визначення суми основного боргу позивачем вже вирішено в рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.10.2021 по справі № 640/14949/21. Отже, вимоги позовної заяви були про відшкодування збитків, а не відшкодування шкоди.
Зазначає, що відшкодування збитків та відшкодування шкоди мають різну правову природу. В порядку адміністративного судочинства відшкодування збитків можливе лише тоді, коли воно поєднане з вимогою про відшкодування шкоди, відшкодування збитків, якщо воно заявлено в позові без вимоги про відшкодування шкоди, можливе виключно в порядку цивільного судочинства, оскільки норми ст. 5 КАС України не передбачають такого способу захисту як відшкодування збитків, в той час як п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначає відшкодування збитків в якості самостійного способу захисту цивільного права. Оскільки апелянт звернулась до суду з позовною вимогою про відшкодування збитків, то такі позовні вимоги повинні розглядатись в порядку цивільного судочинства.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Позивач ОСОБА_1 звертаючись із позовом обґрунтовувала вимоги про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних та моральної шкоди тим, що відповідач, Головне управління Пенсійного Фонду України в м. Києві, тривалий час (більше 38 місяців) не виконує Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року у справі № 640/14949/21, яким зобов`язано відповідача провести перерахунок пенсії. Вказувала, що невиплачена заборгованість за період з 01.01.2018 по 31.12.2022, за розрахунками самого боржника, станом на 17.02.2023 становила 138 107 грн 32 коп. Посилаючись на правові позиції Великої Палати Верховного Суду (зокрема, у справі № 420/2411/19), де встановлено, що стягнення інфляційних і 3% річних за ст. 625 ЦК України є способом компенсації майнових втрат, а не способом відшкодування шкоди, і не вимагає вирішення публічно-правового спору, зазначала, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Позивач наголошувала, що відповідач виступає як юридична особа публічного права у цивільних відносинах, оскільки стягнення інфляційних та 3% річних, а також моральної шкоди, не стосується його владних повноважень. На підставі невиконання грошового зобов`язання відповідачем, позивач просила стягнути: 88 215 грн 60 коп. як інфляційні збитки за період з 01.01.2018 по 31.12.2024; 18 122 грн 72 коп. як три відсотки річних за період з 01.01.2018 по 31.12.2024 та 79 753 грн 74 коп. як моральну шкоду, пов`язану з тривалим невиконанням рішення суду, посилаючись на презумпцію моральної шкоди, визначену практикою ЄСПЛ (справа «Скордіно проти Італії»). Загальна ціна позову становила 186 092 грн 06 коп.
Закриваючи провадження в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд виходив із того, що ці позовні вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, адже зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним (додатковим) до основного і поділяє його долю. Оскільки основний спір щодо перерахунку соціальних виплат (пенсії) розглядався за правилами адміністративного судочинства, то й похідні від нього вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
З матеріалів справи вбачається, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року у справі № 640/14949/21 адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні з 01.04.2019 перерахунку та виплати пенсії на підставі довідки Військової частини НОМЕР_1 від 14.01.2021 № 222/4/167/239/16 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Військової частини НОМЕР_1 від 14.01.2021 № 222/4/167/239/16 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, з урахуванням вже виплачених сум. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо обмеження виплати ОСОБА_1 суми підвищення пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01.01.2018 ОСОБА_1 виплату пенсії без обмеження суми підвищення пенсії, з урахуванням вже виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що, незважаючи на посилання позивачки на цивільно-правову природу вимог за статтею 625 ЦК України, при визначенні юрисдикції такого спору вирішальне значення має природа основного грошового зобов`язання. 
Грошове зобов`язання, невиконання якого стало підставою для звернення з даним позовом, виникло не внаслідок цивільно-правового договору чи іншої цивільно-правової підстави, а на підставі спеціального законодавства, що регулює пенсійне забезпечення військовослужбовців. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року не створило нове грошове зобов`язання цивільно-правової природи, а лише підтвердило існування вже існуючого публічно-правового зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві перед позивачкою щодо нарахування та виплати пенсії у належному розмірі. 
Таким чином, обов`язок відповідача сплатити позивачці перераховану пенсію є обов`язком, що виник у межах публічно-правових відносин (сфери соціального захисту) та пов`язаний із виконанням суб`єктом владних повноважень його функцій.
Вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, є акцесорними (додатковими) до основного грошового зобов`язання та становлять собою відповідальність за прострочення його виконання. За своєю суттю вони є компенсацією втрат, які виникли внаслідок невиконання або неналежного виконання обов`язку, що має публічно-правову природу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на акцесорному характері цих вимог. Зокрема, у постанові від 09.11.2023 у справі № 420/2411/19 (провадження № 11?422апп21) сформульовано правовий висновок про те, що вимоги щодо застосування статті 625 ЦК України, які пов`язані з невиконанням грошового зобов`язання, що виникло в межах публічно-правових відносин, поділяють долю основного спору.
Велика Палата Верховного Суду зазначила: «Вимоги щодо стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та/або інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобов`язання, що виникло у сфері публічно-правових відносин, є похідними від основного спору і повинні розглядатися за правилами того судочинства, за якими розглядався основний спір» (пункт 24.5.5 Постанови).
У справі що переглядається, оскільки основний спір щодо права на перерахунок та виплату пенсії належить до адміністративної юрисдикції (Рішення ОАСК № 640/14949/21), то й похідні від нього вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних не можуть становити предмет цивільно-правового спору та підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Доводи апеляційної скарги щодо відмінності «відшкодування збитків» від «відшкодування шкоди», а також застосування частини 5 статті 21 КАС України (про окреме заявлення вимог) не спростовують висновку про юрисдикційну належність спору. Зазначена вище правова позиція щодо акцесорного характеру вимог є спеціальною для публічно-правових спорів із соціального забезпечення і має пріоритет над загальними правилами розмежування цивільних та адміністративних справ у цій категорії правовідносин.
Таким чином, суд першої інстанції, приймаючи до уваги природу основного спору правомірно дійшов висновку про закриття провадження у частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 13 жовтня 2025 року. 
 
Судді                                                                                                                     Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               Б. Б. Левенець
 
                                                                                                                               В. В. Саліхов