ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" вересня 2025 р.           Справа№ 920/692/23(920/219/25)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Сотнікова  С.В.
суддів:            Отрюха Б.В. 
          Остапенка О.М. 
 
за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,
представника ОСОБА_1 адвоката Цуканова В.В.,
представника відповідача адвоката Труфанової О.С.,
за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк”
на рішення Господарського суду Сумської області
від 20.05.2025 (повне рішення складено 21.05.2025, суддя Яковенко В.В.)
у справі №920/692/23 (920/219/25) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Комершал ЛТД” в особі ліквідатора Слостіна Андрія Геннадійовича 
до Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк”,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – учасник ТОВ “Комершал ЛТД” ОСОБА_1 , 
про  стягнення 11979576,44 грн,
в межах справи №920/692/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Комершал ЛТД”,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст і підстави позовних вимог.
У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Комершал ЛТД” (далі – позивач) звернулося з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” (далі – відповідач) про стягнення 11979576,44 грн боргу з повернення лізингодавцем сплачених на його користь лізингоодержувачем лізингових платежів в рахунок оплати вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протягом дії договору лізингу позивач як лізингоодержувач сплатив на користь відповідача як лізингодавця лізингові платежі в сумі 13379576,44 грн, які останній зобов`язаний повернути у зв`язку з розірванням договору лізингу.
Як на правову підставу позову позивач посилається на ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання товару у власність покупця. Тобто, за твердженням позивача, у разі розірвання договору лізингу та повернення предмету лізингу лізингодавцеві, у останнього припиняється право на отримання  (тримання) лізингових платежів в частині покупної плати за предмет лізингу.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 20.02.2024 у справі №920/692/23 (920/8611/23) був задоволений позов про стягнення 1400000 грн, що є частиною сплачених грошових коштів за договором лізингу в рахунок оплати вартості предмету лізингу. Позивач при зверненні із даним позовом заявив вимогу про стягнення залишку сплачених лізингових платежів.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 20.05.2025 у справі №920/692/23 (920/219/25) позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 11979576,44 грн сплачених лізингових платежів у рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 та 143754,92 грн судового збору.
Рішення суду обґрунтоване тим, що правовою підставою позову у цій справі визначено, зокрема, положення частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, необхідність та правомірність застосування яких до спірних правовідносин відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20. Верховний Суд у вказаній постанові виснував про імперативність норми частини 2статті 693 Цивільного кодексу України щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару. Тож, враховуючи факт розірвання Договору та повернення об`єкта лізингу лізингодавцю - АТ КБ “Приватбанк”, у позивача на підставі частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України виникло право на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості об`єкта лізингу. 
Також, суд першої інстанції виходив зі змісту договору лізингу щодо використання двох рахунків: для сплати вартості предмета лізингу та для сплати винагороди за лізингом (п. 1.4. Договору). Також сторони визначили порядок здійснення лізингових платежів і розмір винагороди за користування майном (Розділ 2 “Лізингові платежі” Договору). Одночасно Договір фінансового лізингу від            02.07.2016 № 4К16031ЛИ не містить умови про те, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов договору лізингу.
Отже, за висновком місцевого господарського суду, на дату розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу банк має право вимагати лише сплату тих лізингових платежів, що є винагородою лізингодавця за отримане у лізинг майно, які за свою правовою суттю є елементом договору найму (оренди) (як складової частини змішаного договору фінансового лізингу), тобто орендна плата за користування (оренду) об`єктом лізингу.
У свою чергу зобов`язання щодо сплати лізингових платежів у вигляді суми, яка відшкодовує вартість предмету лізингу, з моменту розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу припиняється.
У цих висновках суд першої інстанції звертався до правової позиції Верховного Суду в постанові від 10.09.2024 у справі №920/692/23(910/8611/23).
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 20.05.2025, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування підстав для скасування оскаржуваного судового рішення відповідач посилається на те, що суд першої інстанції в порушення п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України не закрив провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, позаяк не врахував обставини наявності зустрічних вимог до позивача у зв`язку з визнаними грошовими вимогами у справі про банкрутство та добровільне виконання рішення суду у справі № 920/692/23(910/8611/23) на суму 1 400 000 грн.
Також, за твердженням відповідача, суд першої інстанції порушив принцип правової визначеності, оскільки у рішенні від 13.11.2019 у справі № 914/2310/18, яке ухвалене у спорі між тими ж сторонами після розірвання договору лізингу, був встановлений обов`язок лізингоодержувача сплачувати лізингові платежі протягом строку дії договору, не зважаючи на факт його розірвання.
За доводами відповідача, суд неправильно застосував норми ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, оскільки відповідно до норм Цивільного кодексу України та Закону України “Про фінансовий лізинг” визначено правову природу договору фінансового лізингу іншою, ніж договору купівлі-продажу. Так, відповідно до ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. 
На переконання скаржника, за своєю правовою природою лізингові платежі не є сумою попередньої оплати за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу, а є платою за найм (оренду) майна, яка в подальшому, виключно у разі її повного внесення на користь лізингодавця вважатиметься оплатою за придбане майно, яке є предметом договору лізингу.
І виключно у разі не передання лізингодавцем у власність лізингоодержувача предмету лізингу та за умови сплати лізингоодержувачем всіх лізингових платежів за Договором, - така плата може вважатися попередньою оплатою й може бути витребувана лізингоодержувачем від лізингодавця або лізингоодержувач вправі вимагати передання майна, що і визначено ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.
Ні Цивільним кодексом України, ні Законом України “Про фінансовий лізинг” (ні в редакції станом на дату укладення Договору фінансового лізинг, ні в чинній редакції) не передбачено право лізингоодержувача вимагати повернення лізингових платежів в випадку розірвання договору лізингу за ініціативою лізингодавця.
Крім того, відповідач вважає, що в порушення ч. 4 ст. 236 ГПК України судом першої інстанції не були враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 щодо обов`язку суду  виходити з умов договору, укладеного між сторонами, та структури лізингових платежів, також порушені принципи презумпції правомірності правочину та обов`язковості договору.
Оскільки в п.п. 6.2.4 Договору фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 сторони прямо встановили обов`язок лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця, зокрема, заборгованість по лізингових платежах на поточну дату (дату розірвання Договору), - то ця умова Договору виключає зустрічний обов`язок АТ КБ “Приватбанк” повернути ТОВ “Комершаал ЛТД” ці самі лізингові платежі.
Таким чином, сторони, погодивши умови Договору фінансового лізингу, визначили відсутність права лізингоодержувача на повернення сплачених ним лізингових платежів, - що виключає можливість задоволення такої вимоги судом.
Позиції учасників справи.
Позивач у відзиві зазначав про відсутність правових підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно і підстав для закриття провадження у даній справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, позаяк у справі про банкрутство  ТОВ “Комершаал ЛТД” не було отримано згоди на зарахування від всіх кредиторів, таке рішення ухвалене комітетом кредиторів. Таке питання було вирішено при розгляді заяви АТ КБ “Приватбанк” із додатковими грошовими вимогами у справі про банкрутство ТОВ “Комершаал ЛТД”. З огляду на зазначене, позивач вважає, що рішення Господарського суду Сумської області від 20.05.2025 року по справі № 920/692/23(920/219/25) ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.
Третя особа у відзиві просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 20.05.2025 – залишити без змін.
Дії суду під час апеляційного розгляду справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк”, розгляд справи № 920/692/23 (920/219/25)  призначено на 09.09.2025.
10.07.2025 відповідач заявив клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку судових рішень по справі №925/1387/22(925/852/23) за позовом ТОВ “Корпорація Таунсенд” до АТ КБ “Приватбанк” про стягнення 1 400 000 грн в межах провадження у справі № 925/1387/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Корпорація Таунсенд”.
В судовому засіданні представник відповідача відмовився від клопотання про зупинення провадження у справі та просив залишити його без розгляду.
Колегія суддів в судовому засіданні ухвалила залишити без розгляду клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.
В судовому засіданні 09.09.2025 суд проголосив скорочену постанову (вступну та резолютивну частини).
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши наявні матеріали справи, вважає, що рішення суду першої інстанції належить залишити без змін з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 02.07.2016 між Банком та ТОВ “Комершал ЛТД” як лізингоодержувачем укладено договір фінансового лізингу №4К16031ЛИ (далі договір лізингу), відповідно до умов пункту 1.1 якого Банк є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку № 1 договору (далі – майно). Банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингодержувач приймає майно від Банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.
На дату укладання Договору вартість Майна становила 366558877,00 грн (п. 1.2 договору).
Відповідно до п. 2.1 цієї угоди розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Додатком №2 “Графік лізингових платежів (графік відшкодування вартості Майна”, в таблиці якого визначено лізингові платежі у рахунок викупу Майна, грн.
Згідно з п. 6.2.4 договору Лізингоодержувач зобов`язується повернути майно Банку у випадку розірвання Договору у стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу,     сплативши при цьому Банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату,     інших платежах за цим Договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього Договору. Лізингоодержувач зобов`язаний усунути погіршення Майна, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення Майна Банк має право вимагати відшкодування завданих йому збитків.
За визначенням ст. 806 Цивільного кодексу України (в редакції, що була чинна протягом дії договору лізингу) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Частиною 2 статті 1 Закону України “Про фінансовий лізинг” визначено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Враховуючи, що предметом договору лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 є майно, яке належить Банку (лізингодавцю) на праві власності, а умови укладеного між сторонами договору не містять зобов`язань лізингодавця з придбання цього майна у продавця, то правовідносини між сторонами за договором №4К16031ЛИ від 02.07.2016 є прямим лізингом.
Відповідно до таких правовідносин належить застосовувати норми  § 6 “Лізинг” Глави 58 Цивільного кодексу України. При цьому, норми Закону України “Про фінансовий лізинг”, які врегульовують лише правовідносини непрямого лізингу, до спірних правовідносин не застосовуються.
На підставі акта прийому-передачі майна від 02.07.2016 відповідач передав, а позивач прийняв в платне користування нерухоме майно, яке зазначено в додатку № 1 до договору та є предметом договору лізингу.
Протягом дії договору лізингоодержувач сплатив на користь лізингодавця лізингові платежі на загальну суму 13379576,44 грн, а саме: 
25.07.2016 у розмірі 305465,73 грн, 
23.08.2016 у розмірі 3057459,75 грн, 
25.07.2017 у розмірі 3362925,48 грн, 
23.08.2017 у розмірі 3362925,48 грн, 
28.09.2017 у розмірі 319920,00 грн, 
31.10.2017 у розмірі 310500,00 грн, 
30.11.2017 у розмірі 324000,00 грн, 
16.01.2018 у розмірі 139000,00 грн, 
31.01.2018 у розмірі 125000,00 грн, 
28.02.2018 у розмірі 243800,00 грн, 
30.03.2018 у розмірі 285000,00 грн, 
27.04.2018 у розмірі 265500,00 грн, 
31.05.2018 у розмірі 300000,00 грн, 
04.07.2018 у розмірі 110000,00 грн, 
31.07.2018 у розмірі 112800,00 грн, 
31.08.2018 у розмірі 80400,00 грн, 
28.09.2018 у розмірі 104400,00 грн, 
31.10.2018 у розмірі 119520,00 грн, 
30.11.2018 у розмірі 149520,00 грн, 
28.12.2018 у розмірі 162720,00 грн, 
31.01.2019 у розмірі 138720,00 грн.
У зв`язку з тим, що лізингоодержувач прострочив сплату лізингових платежів більше ніж на 30 днів, а також порушив строки сплати відсоткової винагороди, Банк направив лізингоодержувачу повідомлення про розірвання договору фінансового лізингу з 13.05.2019, вимагав сплатити заборгованість та повернути предмет договору лізингу по акту прийому-передачі, що узгоджується із умовами п. 5.1.3, 8.2.3 договору лізингу.
За актами про передачу майна від 09.10.2019, від 29.10.2019, від 30.10.2019 позивач повернув відповідачу предмет договору лізингу.
Отже, договір лізингу розірваний з 13.05.2019, а предмет договору лізингу був повернутий лізингоодержувачем лізингодавцеві.
Позивач вважає, що оскільки лізингодавець не передав предмет договору лізингу у власність лізингоодержувачу у зв`язку з достроковим розірванням договору, то лізингоодержувач має право вимагати, а лізингодавець зобов`язаний повернути лізингові платежі, які відшкодовують вартість предмету лізингу та які були сплачені протягом дії договору, як суму попередньої оплати за договором купівлі-продажу у відповідності до ч. 2 ст. 693 ЦК України.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 20.02.2024 у справі №920/692/23 (920/8611/23) був задоволений позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Комершал ЛТД” до Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” про стягнення 1400000 грн, що є частиною сплачених грошових коштів за договором лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 в рахунок оплати вартості предмету лізингу. 
Вказане рішення суду набрало законної сили відповідно до постанови Верховного Суду від 10.09.2024.
Позивач при зверненні із даним позовом заявив вимогу про стягнення залишку сплачених лізингових платежів за договором лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 в сумі 11979576,44 грн.
В силу частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлені рішенням Господарського суду Сумської області від 20.02.2024 у справі №920/692/23 (920/8611/23) обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначила, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів (п. 6.28).
Як вірно встановив суд першої інстанції, у Договорі лізингу від 02.07.2016 № 4К16031ЛИ сторони передбачили наявність двох рахунків: для сплати вартості предмета лізингу та для сплати винагороди за лізингом (п. 1.4. Договору). Також сторони узгодили порядок оплати здійснення лізингових платежів і розмір винагороди за користування майном (Розділ 2 “Лізингові платежі” Договору).
Тобто, сторони прямо передбачили не лише різні рахунки для сплати вартості предмета лізингу та винагород за лізингом, але й визначили чіткий порядок обрахунку таких платежів.
При цьому Договір фінансового лізингу від  02.07.2016 № 4К16031ЛИ не містить умов про те, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов договору лізингу.
Крім того, чинне на момент розірвання договору законодавство України не містило заборони щодо повернення лізингоодержувачу лізингових платежів, зокрема і тієї їх частини, яка стосувалась плати за відшкодування вартості предмету лізингу.
Відповідні зміни до Закону України  “Про фінансовий лізинг” внесені до статті 17 Законом України від 14.12.2021 №1953IX. Цими змінами передбачено, що лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати розірвання договору, не підлягають поверненню лізингоодержувачу.
Таким чином, на дату розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу банк має право вимагати лише сплату тих лізингових платежів, що є винагородою лізингодавця за отримане у лізинг майно, які за свою правовою суттю є елементом договору найму (оренди) (як складової частини змішаного договору фінансового лізингу), тобто орендна плата за користування (оренду) об`єктом лізингу.
У свою чергу зобов`язання щодо сплати лізингових платежів у вигляді суми, яка відшкодовує вартість предмету лізингу, з моменту розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу припиняється.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 10.09.2024 у справі №920/692/23(910/8611/23).
Отже позивач правомірно посилається на положення частини другої статті 693 ЦК України як на підставу повернення частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність позивачу.
При цьому, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на заяву про залік зустрічних однорідних вимог (про погашення вимог кредитора) від 20.11.2024, оскільки таке буде суперечити нормам ч. 5 ст. 64 Кодексу України з питань банкрутства, про що було зазначено у постанові Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 у справі № 920/692/23 при розгляді заяви банку із додатковими грошовими вимогами до боржника (позивача у даній справі).
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі про задоволення позовних вимог є правильним і підстав для його скасування або зміни не вбачається, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Отже, апеляційну скаргу належить відхилити.
Судові витрати.
Згідно із частинами 1, 4, статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення  позову – на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача. 
У зв`язку з відхиленням апеляційної скарги судовий збір за її подання у відповідності до статті 129 ГПК України належить покласти на відповідача.
Керуючись ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1.  Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” залишити без задоволення.
2.  Рішення Господарського суду Сумської області від 20.05.2025 у справі № 920/692/23 (920/219/25) залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 11.09.2025. 

Головуючий суддя                                                            С.В. Сотніков 

Судді                                                                                Б.В. Отрюх

                                                                                О.М. Остапенко