ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 вересня 2025 року                  
м. Київ
 
справа № 367/5468/22
провадження № 61-13690св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Київська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції у Київській області, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 , подану адвокатом Гапоном Сергієм Васильовичем, та Київської обласної прокуратури на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2023 року і додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2023 року у складі судді Чернової О. В., постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Мазурик О. Ф., Немировської О. В., касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Київської обласної прокуратури, ГУ НП в Київській області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури.
Позов мотивований тим, що 07 травня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016110040001597 за заявою ОСОБА_1 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення із попередньою правовою кваліфікацією за частиною другою статті 190 КК України. Досудове розслідування здійснюється за фактом того, що громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період часу з 04 серпня 2012 року по 04 лютого 2015 року шляхом обману заволоділи грошовими коштами ОСОБА_1 у розмірі 664 493,00 грн та 1 974,00 дол. США, які він виплачував їм за будівництво власних квартир, а також грошовими коштами, які позивач витратив на ремонтні роботи у цих квартирах, однак право власності на квартири не передали.
З самого початку досудового розслідування ОСОБА_1 , користуючись правами, визначеними статтею 56 КПК України, враховуючи, що правоохоронними органами не здійснювалося належного досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, неодноразово звертався з клопотаннями до слідчого та прокурора про проведення слідчих та розшукових дій. В порушення статті 220 КПК України зазначені клопотання залишені без розгляду (відповіді на зазначені клопотання не отримувалися), слідчі та розшукові дії, про проведення яких просив потерпілий у зазначених клопотаннях не проведені.
Незважаючи на очевидність і наявність всіх доказів розміру спричиненої ОСОБА_1 матеріальної шкоди, залишається неправильно визначеною правова кваліфікація кримінального правопорушення за частиною другою замість частини четвертої статті 190 КК України. Потерпілий також неодноразово оскаржував до суду неправомірні рішення, бездіяльність слідчого, прокурора у даному кримінальному провадженні. Факти протиправної бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування та органів прокуратури встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили (ухвали Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/3896/17 від 14 червня 2017 року, від 27 грудня 2017 року та від 10 жовтня 2018 року) та Київської обласною прокуратурою (лист від 21 грудня 2020 року вих. № 09/3-766вих-20), а також іншими матеріалами, долученими до позовної заяви. Копії вказаних ухвал Ірпінського міського суду Київської області потерпілим з відповідними клопотаннями про проведення слідчих та процесуальних дій неодноразово направлялися до Ірпінського відділу поліції ГУ НП, ГУ НП в Київській області, Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, прокуратури Київської області. Проте, клопотання і ухвали Ірпінського міського суду Київської області залишені без реагування. Факт невірної кваліфікації, а також ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 14 червня 2017 року, до теперішнього часу залишені без уваги та належного реагування, як з боку слідчого, так і з боку процесуального керівника, що підтверджується витягами з ЄРДР по кримінальному провадженню № 12016110040001597 від 07 травня 2016 року, від 25 серпня 2020 року, від 26 січня 2021 року та 24 березня 2021 року.
Крім того, про бездіяльність органів прокуратури, зокрема прокурора Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Шубчика С. С., свідчать факти неналежного розгляду клопотань ОСОБА_1 , а саме надання безпосередньо Шубчиком С. С. відповіді або направлення їх для розгляду до СВ Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області без вирішення поставлених у клопотаннях питань. Лише листом від 21 грудня 2020 року вих. № 09/3-766вих-20 Київська обласна прокуратура повідомила про те, що у зв`язку з неефективним досудовим розслідуванням кримінального провадження його здійснення доручено Києво-Святошинському ВП ГУ НП у м. Києві.
Таким чином, у період часу з 07 травня 2016 року по 21 грудня 2022 року (1721 день) слідчі Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області внаслідок протиправної бездіяльності при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12016110040001597 від 07 травня 2016 року не виконали вимог КПК України та Закону України «Про Національну поліцію» щодо дотримання розумних строків. Станом на 22 грудня 2022 року досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні не завершено, винні особи до встановленої законом відповідальності не притягнуті.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 внаслідок протиправної бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури було завдано моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях та приниженні, а саме: розчарування діяльністю правоохоронних органів (органу досудового розслідування та прокуратури); глибоке відчуття несправедливості, викликане тривалим досудовим розслідуванням; тривала невизначеність ситуації з результатом кримінального провадження та його фінансових наслідків; стурбованість і постійна тривога.
Просив суд стягнути з Державного бюджету України 697 515,80 грн моральної шкоди та відшкодувати витрати на правову допомогу в цій цивільній справі.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2023 року позов задоволено частково. Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд вважає доведеним факту порушення конституційних прав позивача внаслідок незаконної бездіяльності відповідачів, про що свідчать відповідні судові рішення, якими визнано незаконними та протиправними бездіяльність слідчого та прокурора у кримінальному провадженні № 12016110040001597 від 07 травня 2016 року. Невиконання слідчим, прокурором своїх процесуальних обов`язків, призвело до необхідності звернення позивача, який є потерпілим у кримінальному провадженні, із заявами, скаргами, клопотаннями з метою захисту та відновлення своїх порушених прав.
Копії вказаних ухвал Ірпінського міського суду Київської області потерпілим з відповідними клопотаннями про проведення слідчих та процесуальних дій неодноразово направлялися до Ірпінського ВП ГУ НП, ГУ НП в Київській області, Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, прокуратури Київської області для виконання (16 жовтня 2018 року, 13 червня 2019 року, 19 липня 2019 року, 29 січня 2020 року, 29 червня 2020 року, 17 липня 2020 року).
При цьому, суд звертає увагу на те, що ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 14 червня 2017 року до теперішнього часу залишається без належного реагування та виконання, як з боку слідчого, так, і з боку процесуального керівника. Доказів повторного розгляду слідчим клопотання потерпілого від 16 травня 2017 року суду не надано.
Крім того, судом встановлено, що досудове розслідування кримінального провадження здійснюється протягом тривалого часу, є неефективним, що підтверджено наданими позивачем доказами та не спростовано відповідачами, і також свідчить про неправомірну бездіяльність посадових осіб, які здійснюють вказане кримінальне провадження. На момент звернення позивача з позовом до суду досудове слідство органами поліції проводиться 6 років 7 місяців, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування (стаття 28 КПК України). В свою чергу відповідачами не було надано жодного доказу, який би свідчив про те, що тривалість досудового розслідування майже 7 років у кримінальному провадженні, де позивач є потерпілим, обумовлена його надмірною складністю чи іншими винятковими обставинами.
Вказані обставини, а також необхідність неодноразового звернення позивача до органів досудового розслідування з приводу його належного проведення та до суду в порядку, визначеному КПК України, як постраждалій від кримінального правопорушення особі, привели до моральних страждань позивача. Отже, в результаті бездіяльності органу досудового слідства та прокуратури, надмірної тривалості кримінального провадження, було завдано моральної шкоди позивачеві, а саме було порушено нормальні життєві зв`язки позивача, спричинено йому страждання та приниження, психологічне напруження, розчарування, зумовлені тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, суду, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність та відновити свої права.
Позивачем не доведено розмір спричиненої йому моральної шкоди в заявленому розмірі 697 515,80 грн, що дорівнює розміру спричиненої позивачеві матеріальної шкоди внаслідок кримінального правопорушення, для відшкодування якої встановлено інший порядок. Враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, а також конкретні обставини справи, суд вважає, що на відшкодування моральної шкоди на користь позивача слід стягнути 5 000,00 грн.
Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2023 року клопотання представника позивача адвоката Гапона С. В. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Ухвалено додаткове рішення у справі. Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, у розмірі 162,00 грн. 
Додаткове рішення мотивоване тим, що на підтвердження понесених судових витрат представником позивача адвокатом Гапоном С. В. надано до суду копії договору про надання правової допомоги № 17-25/08-20 від 25 серпня 2020 року, додаткові угоди № 1 від 30 грудня 2020 року, № 2 від 30 грудня 2021 року та № 3 від 30 грудня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 17-25/08-20 від 25 серпня 2020 року, додатку № 4 від 28 жовтня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 17-25/08-20 від 25 серпня 2020 року, акту приймання - передачі наданих послуг № 1 від 10 квітня 2023 року. Відповідно до п. 6 Додатку до Договору про надання правової допомоги № 17-25/08-20 від 25 серпня 2020 року, вартість послуг, передбачених п.п. 3.1.-3.10. цього Додатку сплачується протягом 15 днів з дня набрання законної сили остаточним рішенням суду. Згідно з п. 7 Додатку до Договору про надання правової допомоги № 17-25/08-20 від 25 серпня 2020 року правова допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печаткою (за наявності). Згідно з Актом № 1 від 10 квітня 2023 року приймання-передачі наданих послуг за Договором про надання правової допомоги № 17-25/08-20 від 25 серпня 2020 року адвокатом здійснено підготовку та подання позовної заяви до суду, вартість яких складає 8 000,00 грн, підготовку та подання відповіді на відзив Київської обласної прокуратури, вартість яких складає 5 500,00 грн, участь у підготовчому засіданні 01 березня 2023 року о 10:00 год, вартість якої складає 3 000,00 грн, участь у судовому засіданні 20 березня 2023 року о 10:00 год, вартість якої складає 3 000,00 грн, участь у судовому засіданні 10 квітня 2023 року о 12:00 год, вартість якої складає 3 000,00 грн, загальна вартість наданих послуг становить 22 500,00 грн. При цьому, представником позивача в судовому засіданні повідомлено про допущення технічної описки щодо зазначення в даному Акті про прийняття участі в судових засіданнях у справі № 367/5469/22 замість вірного № 367/5468/22. Вказані пояснення суд приймає до уваги як достовірні, оскільки представником позивача Гапоном С. В. дійсно у вказані дати і час було прийнято участь в судових засіданнях у справі № 367/5468/22. При цьому, судом не встановлено та відповідачами не доведено неспівмірність витрат, про відшкодування яких просить позивач, тому вони підлягають стягненню на користь позивача.
Отже, стороною позивача виконано вимоги чинного законодавства та надано докази на підтвердження доводів щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. З огляду на умови договору про надання правової допомоги, суд приходить до висновку, що в даній справі витрати на правову допомогу є реальними, підтвердженими матеріалами справи. В матеріалах справи відсутні докази оплати вартості наданих адвокатом послуг, проте це не може виступати самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2022 року у справі № 757/24445/21-ц.
Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, витрати, понесені позивачем на професійну правову допомогу також підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а тому на користь позивача підлягають стягненню з Державного бюджету України витрати на професійну правову допомогу у розмірі 162,00 грн (5 000,00 грн х 100 / 697 515,80 грн = 0,72%; 22 500,00 грн х 0,72 % = 162,00 грн). 
Постановою Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року апеляційну скаргу Гапона С. В. в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ГУ НП у Київській області залишено без задоволення. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2023 року та додаткове рішення  Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2023 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. Зазначив, що не вбачає підстав для збільшення визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди, оскільки недоведеними є відповідні доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстави для стягнення моральної шкоди в сумі 697 515,80 грн. В указаній справі слідство проводилось щодо вчинення відносно позивача шахрайських дій. З матеріалів справи вбачається , що відверта бездіяльність мала місце до серпня 2019 року, в подальшому слідчі дії стали проводитись з розумною та допустимою тривалістю, про що свідчать процесуальні документи на підтвердження вчинення таких слідчих дій. Тобто судом встановлено, що бездіяльність мала місце не протягом всього терміну, на який посилається позивач. Крім того, провівши порівняльний аналіз справ, на які міститься посилання в процесуальних документах позивача, колегія суддів встановила, що в більшому розмірі судами присуджувалось відшкодування моральної шкоди за тривале проведення розслідування злочинів, які вчинялись з приводу ушкодження здоров`я, смерті, а не щодо шахрайства та спричинення шкоди майну. Також в інших справах був встановлений та доведений більший термін бездіяльності органів досудового слідства та прокуратури.
Відсутні підстави для відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди відповідає критеріям розумності та справедливості, встановленому терміну тривалості моральних страждань, обставинам справи, з урахуванням практики Верховного Суду у подібних справах, в яких за подібних обставин суди стягували від 2 000,00 грн до 10 000,00 грн. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 550/336/21 (стягнено моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн, тривалість протиправної бездіяльності посадових осіб 7 років), але в цій справі розслідувався злочин щодо вчинення злочину лікарем, внаслідок дій якого була спричинена шкода здоров`ю, а не майну. Відтак немає підстав вважати, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає судовій практиці в аналогічних справах з урахуванням терміну бездіяльності.
Доводи апеляційних скарг прокуратури та поліції про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого та певні недоліки в роботі не є підставою для висновку про порушення прав позивача та не свідчить про протиправність дій або бездіяльність органу досудового розслідування є безпідставними, оскільки у цій справі підставою відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення відповідно до вимог КПК України належних слідчих дій, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування. Доводи апеляційної скарги прокуратури про те, що ними вживались дії щодо належного контролю, проводились відповідні наради, не спростовують висновків суду, що слідство триває з 2016 року, тобто має місце надмірна тривалість проведення слідчих дій, яка в тому числі має місце і через неналежний контроль з боку прокуратури.
Доводи прокуратури про недоведеність складу правопорушення, яке може бути підставою для відшкодування шкоди є безпідставні. Судом встановлено і бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури і факт спричинення моральних страждань і прямий причинний зв`язок між бездіяльністю та завданою моральною шкодою.
Доводи апеляційних скарг поліції та прокуратури про недоведеність спричинення позивачу моральної шкоди бездіяльністю відповідачів є безпідставні, оскільки матеріалами справи повністю підтверджено, що позивач змушений витрачати додатковий час для оскарження бездіяльності, тобто змінився його звичайний спосіб життя, внаслідок необхідності оскарження слідчих дій, які проводяться з порушенням розумних термінів.
Щодо вимог апеляційних скарг Гапона С. В. в інтересах ОСОБА_1 та Київської обласної прокуратури про скасування додаткового рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2023 року, то на підтвердження вимог про розподіл судових витрат у розмірі 22 500,00 грн надано суду відповідні докази. Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги прокуратури про те, що судом не встановлено та не перевірено співмірність судових витрат. Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції доведені та не спростовані відповідачем, однак підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених вимог.
Аргументи учасників справи
14 вересня 2023 року ОСОБА_1 через представника Гапона С. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2023 року, додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2023 року і постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 22 500,00 витрат на професійну правничу допомогу, судові витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в суді касаційної інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що ГУ НП в Київській області до відзиву на позовну заяву долучено довідку про рух досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12061004001597. Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено та не спростовано, що слідчим 03 березня 2020 року винесено постанову про проведення судової почеркознавчої експертизи, вона не була проведена у зв`язку з тим, що слідчим не надано необхідних матеріалів для її проведення. Також слідчим було призначено судово-оціночну експертизу, яка також не була проведена у зв`язку з ненаданням слідчим необхідних матеріалів для її проведення. Зазначене не свідчить про проведення слідчих дій з розумною та допустимою тривалістю.Крім того, остання слідча дія проведена 15 квітня 2021 року, що свідчить про той факт, що протягом більш ніж 1 рік 8 місяців (на момент подачі позовної заяви) жодні слідчі (розшукові) дії у зазначеному кримінальному провадженні не проводилися, що є безумовним свідченням бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури. Вказані факти залишені поза увагою суду апеляційної інстанції, а тому не враховано висновки, викладені у постановах від Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19. від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 21 липня 2021 року у справі№ 646/7015/19, від 14 лютого 2022 року у справі № 550/336/21.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу внаслідок шахрайських дій завдано майнову шкоду у розмірі 664 493,00 грн та 1 974,00 дол. США, досудове розслідування тривало 6 років і 7 місяців, що є більш ніж достатнім для його завершення та притягнення винних осіб для встановленої законом відповідальності. Таким чином, внаслідок протиправної бездіяльності органу досудового слідства та прокуратури позивач фактично позбавлений можливості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди. Моральна шкода у розмірі 697 515, 80 грн відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності. 
Апеляційний суд врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 638/13898/19, № 761/43915/19, № 550/336/21, тому наявні підстави для відступлення від указаних висновків Верховного Суду.
Суд першої інстанції встановив, що стороною позивача виконано вимоги чинного законодавства та надано докази на підтвердження доводів щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, судом не встановлено та відповідачами не доведено неспівмірність витрат, про відшкодування яких просить позивач, тому вони підлягають стягненню на користь позивача у повному обсязі - 22 500,00 грн. 
28 вересня 2023 року ГУ НП в Київській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2023 року і постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами не враховано вимог статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Реалізація механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17, від 04 липня 2018 року в справі № 638/14260/16-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 646/5224/17, від 28 листопада 2018 року в справі № 638/9055/15-ц з аналогічним предметом спору. Судові рішення про задоволення скарг заявника, який є позивачем у цій справі, на дії (бездіяльність) та процесуальні рішення слідчих не є безумовною підставною для відшкодування моральної шкоди. 
Доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій працівників ГУ НП в Київській області, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначених органів та їх вини в заподіянні цієї шкоди позивач не надав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 608/1046/18. Відносно позивача управлінням жодних передбачених в статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дій не вчинялось. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що ГУНП в Київській області було вчинено проти позивача незаконні дії. Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй відповідачами моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України підлягає відшкодуванню.
02 жовтня 2023 року Київська обласна прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2023 року, додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2023 року і постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Судові витрати стягнути на рахунок Київської обласної прокуратури.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди безпідставно задовільнили позовні вимоги без обґрунтування наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, яка, на думку позивача, завдана незаконною бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури, не надавши належну правову оцінку спірним правовідносинам та застосувавши норми права без урахування висновків щодо застосування статей 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 607/8203/18, від 22 грудня 2020 року у справі № 686/24223/17 та інших.
Зі змісту статті 1174 ЦК України вбачається, що суб`єктом завдання шкоди за цією статтею є виключно посадова особа або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 336/3056/18. Отже, вказана норма цивільного законодавства не підлягає застосуванню у даних правовідносинах з огляду на те, що Київська обласна прокуратура не віднесена статтею 1174 ЦК України до переліку суб`єктів, якими може бути завдана шкода. 
Для застосування положень статті 1177 ЦК України визначальним є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідачів, а суди передчасно, за не встановлених обставин справи, поклали на Державу відшкодувати позивачу моральну шкоду. Визначений позивачем розмір завданої йому моральної шкоди відповідає сумі коштів сплачених ним за придбання квартир, однак жодних доказів, які прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння останньому моральної шкоди, до позовної заяви не надано.
Судами не взято до уваги той факт, що органами прокуратури неодноразово проводились оперативні наради щодо обговорення стану досудового розслідування, окрім того, надавалися письмові вказівки у кримінальному провадженні № 12016110040001597 та здійснювалися процесуальні дії, передбаченні КПК України. Таким чином, Київською обласною прокуратурою вживалися заходи щодо забезпечення ефективного нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12016110040001597 від 07 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України. В той же час, висновок суду першої та апеляційної інстанцій про надмірно тривале досудове розслідування та порушення розумних строків у кримінальному провадженні є безпідставним, оскільки сам факт зміни органу досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12016110040001597 не спричиняє наслідків порушень правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів завдали позивачеві моральної шкоди. Контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого була винесена постанова про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу розслідування, не є достатньою підставою для висновку протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. 
Водночас зі змісту положень ЦПК України вбачається, що суд цивільної юрисдикції не наділений повноваженнями щодо встановлення неефективності досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також інших порушень вимог КПК України.
Оскільки досудове розслідування на цей час триває, проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії, спрямовані на повне та об`єктивне дослідження обставин вчинення кримінального правопорушення, і остаточне рішення у кримінальному провадженні не прийнято, підстави для покладення відповідальності на Державу відсутні.
Позивачем, в порушення вимог статей 11, 21, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», статей 76-80, 133, 137, пункту 8 частини третьої статті 178, частини першої статті 246 ЦПК України, п. п. 41, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» безпідставно заявлено про стягнення витрат на правову допомогу, які належним чином документально не підтверджені. Визначена адвокатом сума компенсації витрат, понесених у суді першої інстанції, не є співмірною із витраченим адвокатом часом. Більше того, заявником не надано до суду жодного документу чи іншого доказу щодо витрат адвоката у зв`язку із обсягом наданих послуг: тривалості судових засідань, у яких брав участь адвокат, реальним часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг у справі. Тому загальна вартість витрат є завищеною. 
У грудні 2023 року Київська обласна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , у якій просить касаційну скаргу залишити без задоволення. Відзив мотивовано тим, що касаційна скарга є необґрунтованою. 
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2023 року поновлено ГУ НП в Київській області строк на касаційне оскарження. Відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами  ОСОБА_1 та ГУ НП в Київській області.
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі ОСОБА_1 доводи містять підстави, передбачені пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 638/13898/19, від 29 червня 2022 року у справі № 761/43915/19, від 14 лютого 2022 року у справі № 550/336/21 та застосованої судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні);
Наведені у касаційній скарзі ГУ НП в Київській області доводи містять підстави передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, від 04 липня 2018 року у справі № 638/14260/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 638/9055/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 608/1046/18).
Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2023 року поновлено Київській обласній прокуратурі строк на касаційне оскарження. Відкрито касаційне провадження. У задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року відмовлено.
В зазначеній ухвалі вказано, що у касаційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури просить скасувати оскаржені судові рішення на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди не застосували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17, від 02 вересня 2020 року в справі № 607/8203/18, від 22 грудня 2020 року в справі № 686/24223/17, від 11 січня 2023 року в справі № 591/8842/21, від 28 січня 2019 року в справі № 686/7576/18, від 16 травня 2019 року в справі № 686/20079/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18, від 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 686/12334/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 686/26653/18, від 19 березня 2020 року в справі № 686/17001/17, від 19 березня 2020 року в справі № 686/13212/19, від 27 квітня 2020 року в справі № 686/17297/18, від 30 червня 2020 року в справі № 686/3050/19, від 06 липня 2020 року в справі № 686/20389/19, від 07 листопада 2022 року в справі № 757/59343/19, від 28 серпня 2019 року в справі № 336/3056/18, від 20 січня 2021 року в справі № 686/27885/19, від 27 квітня 2022 року в справі № 757/10886/20-ц, від 23 листопада 2020 року в справі № 638/7748/18, від 14 листопада 2018 року в справі № 753/15687/15-ц, від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, в справах № 922/2685/19, № 905/1795/18.
Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2025 року у задоволенні клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратурипро участь в судовому засіданні у справі відмовлено;  справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 07 травня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016110040001597 за заявою ОСОБА_1 від 06 травня 2016 року внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення із попередньою правовою кваліфікацією за частиною другою статті 190 КК України. Досудове розслідування здійснюється за фактом того, що громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період часу з 04 серпня 2012 року по 04 лютого 2015 року шляхом обману заволоділи грошовими коштами ОСОБА_1 , які він виплачував їм за будівництво власної квартири, а саме отримали від ОСОБА_1 грошові кошти, однак право власності на квартиру не передали, чим спричинили йому майнову шкоду. На підтвердження вчинення відносно ОСОБА_1 вказаного кримінального правопорушення надано попередні договори купівлі-продажу частини житлового будинку від 04 серпня 2012 року № 4в/18 та № 3В/7.
ОСОБА_1 звертався до Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області із клопотаннями про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні: клопотання від 11 травня 2017 року, від 15 травня 2017 року, від 16 травня 2017 року, від 16 травня 2017 року (отримано 16 травня 2017 року).
В клопотанні від 16 травня 2017 року (вх. № М-613) ОСОБА_1 ставилося питання про внесення змін до відомостей кримінального провадження, а саме кваліфікацію кримінального правопорушення за частиною четвертою статті 190 КК України. 12 червня 2017 року ОСОБА_1 подано до Ірпінського міського суду Київської області скаргу на постанову слідчого Жабченка А. від 24 травня 2017 року про відмову у задоволенні вказаного клопотання.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 14 червня 2017 року у справі № 367/3896/17 дії слідчого Ірпінського ВП ГУ НП України в Київській області Жабченка А. С. щодо відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_1 визнані незаконними. Скасовано постанову слідчого СВ Ірпінського ВП ГУ НП України в Київській області Жабченка А. С. від 24 травня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання. Зобов`язано слідчого СВ Ірпінського ВП ГУ НП України в Київській області Жабченка А. С. повторно розглянути клопотання потерпілої сторони від 16 травня 2017 року і прийняти обґрунтоване рішення.
Крім того, ОСОБА_1 27 червня 2017 року на адресу Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області було подано скаргу на бездіяльність слідчого та 14 серпня 2017 року на адресу прокуратури Київської області було подано скаргу на бездіяльність слідчого та прокурора.
13 листопада 2017 року (вх. № 8699) потерпілим до Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області було подано клопотання про вжиття заходів для арешту квартир, обґрунтовуючи тим, що квартири, які він придбав у ОСОБА_2 на підставі попередніх договорів купівлі-продажу частини житлового будинку, було відчужено третім особам.
22 грудня 2017 року ОСОБА_1 до Ірпінського міського суду Київської області було подано скаргу на бездіяльність слідчого. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 27 грудня 2017 року у справі № 367/3896/17 вказана скарга задоволена. Визнано протиправною бездіяльність слідчого Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області Жабченко А. С., яка полягає у нерозгляді клопотання ОСОБА_1 у строки, визначені кримінально-процесуальним законодавством. Зобов`язано слідчого Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області Жабченко А. С. відповідно до вимог статті 220 КПК України розглянути клопотання ОСОБА_1 від 13 листопада 2017 року щодо вчинення процесуальних слідчих дій та прийняти процесуальне рішення за результатами розгляду.
28 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з скаргою на бездіяльність слідчого та прокурора.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2018 року у справі № 367/3896/17 вказану скаргу задоволено. Визнано протиправною бездіяльність слідчого Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області Жабченко А. С., яка полягає у нездійсненні жодних процесуальних дій у кримінальному провадженні № 12016110040001597 та нерозгляді клопотань потерпілого ОСОБА_1 у строки, визначені кримінально-процесуальним законодавством, та прокурора Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Шубчика С. С., яка полягає у нездійсненні належного процесуального нагляду у кримінальному провадженні № 12016110040001597 та нерозгляді скарг потерпілого ОСОБА_1 у строки, визначені кримінально-процесуальним законодавством, - незаконною. Зобов`язано слідчого Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області Жабченко А. С. провести належні процесуальні слідчі дії щодо встановлення обставин справи та притягнення винних осіб до відповідальності. Зобов`язано слідчого Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області Жабченко А. С. розглянути клопотання, подані потерпілим, та прийняти відповідні процесуальні рішення. Зобов`язано прокурора Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Шубчика С. С. провести належні процесуальні слідчі дії щодо встановлення обставин справи та притягнення винних осіб до відповідальності. Зобов`язано прокурора Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Шубчика С. С. розглянути скарги, подані потерпілим, та прийняти відповідні процесуальні рішення.
Копії вказаних ухвал Ірпінського міського суду Київської області потерпілим з відповідними клопотаннями про проведення слідчих та процесуальних дій неодноразово направлялися до Ірпінського ВП ГУ НП, ГУ НП в Київській області, Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, прокуратури Київської області (16 жовтня 2018 року, 13 червня 2019 року, 19 липня 2019 року, 29 січня 2020 року, 29 червня 2020 року, 17 липня 2020 року).
20 липня 2020 року, 18 серпня 2020 року потерпілими ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до прокуратури Київської області подано клопотання у порядку статті 56 КПК України, та 30 липня 2020 року, 19 серпня 2020 року відповідно. За підписом прокурора Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Шубчика С. С. вказані клопотання направлено до СВ Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області для розгляду як звернення громадян.
11 вересня 2020 року адвокатом Гапоном В. С. в інтересах потерпілих, зокрема ОСОБА_1 , до Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області направлено заяву про неефективне процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12016110040001597 та про покладення повноважень прокурора у кримінальному провадженні на іншого прокурора, у зв`язку з неефективним здійсненням прокурором Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Шубчиком С. С. нагляду за дотриманням законів під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадження.
02 жовтня 2020 року прокурором Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Шубчиком С. С. на вказану заяву повідомлено, що розслідування триває та вживаються заходи з метою повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.
22 жовтня 2020 року, 12 листопада 2020 року адвокатом Гапоном В. С. в інтересах потерпілих, зокрема ОСОБА_1 , до Київської обласної прокуратури направлено заяви про неефективне процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12016110040001597 та щодо доручення здійснення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні СВ ГУ НП в Київській області.
12 листопада 2020 року прокурором Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Шубчиком С. С. на заяву повідомлено, що розслідування триває та вживаються заходи з метою повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.
Листом від 21 грудня 2020 року № 09/3-766вих-20 Київською обласною прокуратурою повідомлено про результати розгляду клопотання адвоката Гапона С. В., зазначено про те, що у зв`язку з неефективним досудовим розслідуванням кримінального провадження його здійснення доручено Києво-Святошинському ВП ГУ НП у м. Києві.
05 листопада 2022 року на адресу Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області адвокатом Гапоном С. В. направлено клопотання від 02 листопада 2022 року вих. № 110/11-22 щодо надання актуального витягу з ЄРДР по зазначеному кримінальному провадженню, а також надання інформації про хід досудового розслідування. Відомості про розгляд даного клопотання відсутні.
Представником ГУ НП в Київській області на підтвердження заперечень проти позову надано лист Слідчого управління ГУ НП в Київській області від 13 лютого 2023 року № 639/109/24/25-2023 із довідкою щодо руху кримінального провадження № 12016110040001597, внесеного до ЄРДР 07 травня 2016 року, із якого вбачається, що у кримінальному провадженні було проведено наступні слідчі дії.
Допитано потерпілого ОСОБА_1 
23 серпня 2019 року на підставі ухвали слідчого судді Ірпінського міського суду № 367/3896-17 проведено тимчасовий доступ до речей та документів та вилучено оригінали документів, відповідно до яких придбано квартири.
23 серпня 2019 року приватним нотаріусом додано до матеріалів кримінального провадження копії договорів купівлі-продажу вищезазначених квартир.
02 жовтня 2019 року з Петропавлівської-Борщагівської сільської ради отримано інформацію щодо відсутності даних щодо гр. ОСОБА_3 
02 січня 2020 року слідчим винесено постанову про доручення проведення судової почеркознавчої експертизи.
28 січня 2020 року отримано повідомлення про неможливість проведення експертизи.
ОСОБА_2 в порядку статті 63 Конституції України відмовився від надання пояснень.
Матеріали вказаного кримінального провадження об`єднано з матеріалами кримінального провадження № 12019110040000056 від 11 січня 2019 року, за частиною першою статті 190 КК України, за заявою ОСОБА_6 щодо шахрайських дій ОСОБА_2 , про те, що 20 лютого 2012 року вона уклала попередній договір з представником забудовника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 щодо придбання у власність частини житлового будинку/квартири розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
03 березня 2020 року слідчим винесено постанову про доручення проведення судової почеркознавчої експертизи.
05 березня 2020 року винесено постанову про визнання речовим доказом та передачу їх на зберігання, а саме: квартиру загальною площею 47,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_8 , квартиру загальною площею 58,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_9 , квартиру загальною площею 130,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , належить ОСОБА_10 , у кримінальному провадженні № 12016110040001597 від 07 травня 2016 року.
17 березня 2020 року направлено до суду клопотання про арешт майна, а саме зазначені квартири, шляхом заборони користування, відчуження та володіння даним майном.
19 березня 2020 року слідчим суддею винесено ухвалу № 367/3896/17 про задоволення клопотання частково.
06 березня 2020 року призначено судово-оціночну експертизу.
24 березня 2021 року направлено до суду клопотання на отримання тимчасового доступу до оригіналу довіреності від 10 листопада 2011 року, виданої ОСОБА_2 
19 березня 2021 року повторно допитано потерпілу ОСОБА_6 
19 березня 2021 року повторно допитано в якості потерпілого ОСОБА_1 .
До матеріалів кримінального провадження додано документ характеристики квартир.
В порядку статті 40 КПК України надано доручення оперативному підрозділу встановлення місць проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 
15 квітня 2021 року направлено до суду клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів, а саме до оригіналу договору про надання інформаційно-консультативних послуг продавцю нерухомості між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_11 та до печатки ФОП. Клопотання задоволено частково та надано такий доступ.
Окрім цього, вилучено оригінали розписок ОСОБА_3 щодо отримання нею коштів від ОСОБА_6 , договір купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_5 , попередній договір купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_6 та попередній договір купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_7 .
На час розгляду справи судами досудове розслідування тривало.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження 
№ 61-20968сво21)).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (див. постанову Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу або орган місцевого самоврядування: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), на яку посилається заступник керівника Київської обласної прокуратури у касаційній скарзі, зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19, на яку посилається ОСОБА_1 , зазначено, що «відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Місцевий суд вказував, що стягуючи моральну шкоду на користь ОСОБА_1 він визнав факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача, а саме винесенням незаконних рішень, тривалою бездіяльністю посадових осіб, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України. Також місцевий суд врахував, що кримінальне провадження, в рамках якого бездіяльністю органу досудового розслідування, позивачу завдано моральну шкоду, безпосередньо стосується її родини. Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду та вказує, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду не надав належної оцінки неодноразовому прийняттю слідчими прокуратури постанов про закриття кримінального провадження щодо матеріалів досудового розслідування від 11 лютого 2013 року та від 06 березня 2014 року № 42013220100000019 за ознаками складів кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 366, частиною першою статті 367, частиною першою статті 384 КК України. Ураховуючи викладене, місцевий суд, встановивши доведеними факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача щодо проведення необхідної перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за її заявою, неодноразове прийняття слідчими прокуратури рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування її доводів, дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, з урахуванням вимоги виваженості, розумності і справедливості. При цьому колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що обґрунтованими є доводи та посилання прокурора на відповідну практику Верховного Суду про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого (прокурора) про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивача, оскільки у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування, що спростовує доводи касаційної скарги».
У постановіВерховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 761/43915/19 вказано, що «судами неодноразово встановлювались факти порушень службовими особами ГУ НП у м. Києві, Прокуратури м. Києва, Генеральної прокуратури України вимог КПК України щодо порядку та строків розгляду заяв, скарг та клопотань позивача в рамках кримінальних проваджень із констатацією необхідності їх усунень. Матеріали не містять доказів того, що вказані ухвали слідчих суддів Шевченківського Печерського та Дніпровського районних судів міста Києва цілком та у строки визначені законом, були виконані уповноваженими службовими особами відповідачів. Протиправна та системна бездіяльність службових осіб ГУ НП у м. Києві, Прокуратури м. Києва, Генеральної прокуратури України, вочевидь, стала підставою для завдання позивачу душевних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема позивач була вимушена протягом тривалого часу і неодноразово звертатися до суду та правоохоронних органів для захисту своїх прав. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про доведеність факту завдання позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди. Схожих висновків дійшов Верховний Суд і у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 638/14008/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 554/9353/18. Суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули, не врахували, що у цій справі підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування судами процесуальних рішень слідчих (прокурорів), а систематична бездіяльність службових осіб ГУ НП у м. Києві, Прокуратури міста Києва, Генеральної прокуратури України щодо розгляду заяв, скарг та клопотань ОСОБА_1 в рамках кримінальних проваджень, що підтверджена судовими рішеннями, та дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено висновок, що «держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Положення статті 1177 ЦК України встановлюють порядок відшкодування шкоди, завданої саме фізичній особі. Отже, держава Україна зобов`язалася компенсувати шкоду, спричинену злочином, перед фізичними особами відповідно до ЦК України та спеціального закону, тоді як відносно юридичних осіб держава Україна такого позитивного обов`язку не має. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Велика Палата Верховного Суду погоджується, що встановлені судами попередніх інстанцій факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною (майно, про викрадення якого заявив позивач, знаходилося на території з обмеженим доступом, майно є доволі великим за розміром). Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір». 
Розумність строків згідно зі статтею 7 КПК України належить до загальних засад кримінального провадження.
У статті 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша - друга статті 23 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19). 
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження  № 61-18013сво18)).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір компенсації моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження 
№ 61-21130сво21)).
Як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц).
Саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, тому належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (див. пункти 43, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначав правовою підставою для її відшкодування бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури, очевидно надмірну тривалість (понад 6 років) та неефективність досудового розслідування кримінального провадження, яке на момент розгляду справи триває;
суди вважали доведеним факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб органами досудового розслідування щодо проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_1 та надмірної тривалості досудового розслідування (понад 6 років). Крім того, судовими рішеннями встановлено систематичне неприйняття процесуальних рішень за заявами (клопотаннями) ОСОБА_1 відповідно до вимог КПК України;
систематичність наведених дій та надмірна тривалість кримінального провадження здатні призвести до моральних страждань особи (потерпілого), зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо; 
визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суди виходили з характеру завданої шкоди, тривалості її завдання, глибини душевних страждань позивача, часу витраченого на захист своїх прав, а також вимог розумності та справедливості, і визначили розмір її компенсації в сумі 5 000,00 грн.
Колегія суддів з наведеними висновками попередніх судів погоджується, оскільки встановлені судами факти свідчать про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною (стосується однієї події про вчинення щодо позивача шахрайських дій та заволодіння його грошовими коштами, що завдано майнову шкоду у розмірі 664 493,00 грн та 1 974,00 дол. США, а в заяві ОСОБА_1 , відомості за якою про вчинення кримінального правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, прямо вказувалось на осіб, які, на думку заявника, вчинити кримінальне правопорушення), яке впродовж понад 6 років здійснюється за фактом того, що громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом обману заволоділи грошовими коштами ОСОБА_1 , повідомлення про підозру жодній особі не здійснено, кримінальне провадження не закривалось.
Необґрунтованими є доводи касаційних скарг прокуратури та ГУ НП в Київській області про те, що скасування судом окремих процесуальних рішень слідчого (прокурора) не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивача, оскільки у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематична бездіяльність службових осіб прокуратури та ГУ НП в Київській області щодо розгляду заяв, скарг та клопотань позивача в рамках кримінального провадження, що підтверджена судовими рішеннями, а також надмірна тривалість досудового розслідування, що спростовує доводи касаційної скарги.
Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що саме моральна шкода у розмірі 697 515, 80 грн, тобто що дорівнює розміру спричиненої позивачеві матеріальної шкоди внаслідок кримінального правопорушення, відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, оскільки держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. 
Верховний Суд акцентує увагу, визначення розміру моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом, при визначення розміру такої компенсації суд користується досить широким розсудом,який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у статті 23 ЦК України, враховувати вимоги розумності і справедливості. Оскільки суди відповідні критерії врахували та належним чином обґрунтували висновок в частині визначення розміру компенсації моральної шкоди, відсутні підстави вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права при ухваленні рішення в цій частині, а наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками судів, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами.
Враховуючи викладене, відсутні підстави для ініціювання відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування норми права при визначенні розміру моральної шкодиу подібних правовідносинах, викладених у справах № 638/13898/19, № 761/43915/19, № 550/336/21.
Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Колегія суддів відхиляє доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та прокуратури на додаткове рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанціївстановив, що відповідні витрати позивача на професійну правничу допомогу належним чином документально підтверджені, є реальними відповідно до обсягу виконаних адвокатом робіт згідно з матеріалами справи. Судом не встановлено та відповідачами не доведено неспівмірність витрат, про відшкодування яких просить позивач. Разом з тим, розмір таких витрат, що підлягає відшкодуванню позивачу, суд правильно визначив з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві (частина друга статті 141 ЦПК України). 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційних скарг, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального права чи процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, а тому судовий збір за подання касаційних скарг покладається на осіб, які подали касаційні скарги.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2023 року, додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко