Справа № 127/8888/25
Провадження № 22-ц/801/2225/2025
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року	Справа № 127/8888/25	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Держава Україна в особі Харківської обласної прокуратури,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: процесуальний керівник - прокурор Харківської обласної прокуратури Жорняк Михайло Сергійович,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Харківської обласної прокуратури, за участі третьої особи процесуального керівника прокурора Харківської обласної прокуратури Жорняка Михайла Сергійовича про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Жмудя О.О., дата складення повного тексту рішення 25 серпня 2025 року,

встановив:

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Харківської обласної прокуратури, за участі третьої особи процесуального керівника прокурора Харківської обласної прокуратури Жорняка Михайла Сергійовича про відшкодування моральної шкоди.
       Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 листопада 2016 року відкрито кримінальне провадження №42016220000000979, за ч. 1 ст. 365 КК України щодо неправомірних дій співробітників УПП у м. Харкова ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які 22 жовтня 2016 року зупинили автомобіль Хонда державний номер НОМЕР_1 , що належить позивачу, яким за дорученням керувала дружина позивача ОСОБА_4 . Інспектори, зловживаючи службовим становищем намагались вилучити автомобіль, звинуватили ОСОБА_4 в порушенні правил дорожнього руху та винесли постанову про адміністративне правопорушення №107858 по ч. 1 ст. 122 КУпАП. 
09 грудня 2016 року Дзержинський райсуд м. Харкова, розглянувши заяву за адміністративним позовом ОСОБА_4 до інспектора УПС МВС України м. Харкова Настенко Є.В. виніс постанову, якою визнав протиправними дії інспектора Настенко Є.В. щодо притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності і скасував постанову АР №107858 вiд 22 жовтня 2016 року.
30 травня 2017 року Київський райсуд м. Харкова, розглянувши цивільну справу №640/5211/17 за позовом ОСОБА_4 до УПП м. Харкова про відшкодування моральної шкоди спричиненої незаконними діями інспектора Настенко Є.В., виніс рішення, яким частково задовольнив позов, та стягнув з Державного бюджету України через ДКСУ на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 1000 грн.
На переконання позивача численні слідчі халатно ставлячись до своїх посадових обов`язків, абсолютно не провівши досудове слідство у кримінальному провадженні 42016220000000979 та не провівши необхідні слідчо-процесуальні дії направлені на встановлення істини, так і не усунувши недоліки зазначені в постановлених ухвалах слідчих суддів дублювали тексти раніше винесених постанов скасованих ухвалами суду виносили невмотивовані та незаконні постанови про закриття вказаного кримінального провадження.
В ухвалах слідчих суддів за результатами скасування постанов про закриття кримінального провадження неодноразово зазначалось, що такі постанови не відповідають вимогам закону, оскільки вони винесені без всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, рішення є невмотивованими та передчасними, слідчими не усунені конкретні недоліки, зазначені у ухвалах слідчого судді.
Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42016220000000979 здійснював прокурор Жорняк М.С., який на думку позивача вступивши в злочинну змову з слідчими, спільно зайнялися невластивою для цих посадових осіб діяльністю – укриттям посадових злочинів, навмисне скоєних щодо позивача фігурантами у справі і протягом тривалого часу тільки імітують розслідування та нагляд у зазначеному кримінальному провадженні.
Позивач вважає що прокурор Жорняк М.С., навмисно не виконував вимоги Конституції України і КПК України, в результаті чого процес досудового розслідування у кримінальному провадженні фактично припинено в зв`язку з відсутністю контролю з його боку.
ОСОБА_1 зазначає, що своїми тривалими неправомірними незаконними діями та бездіяльністю, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, відповідач і третя особа ОСОБА_5 , заподіяли йому, як потерпілому, моральну шкоду, яку позивач оцінює у 570000,00 грн.
       Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом в якому він просив стягнути з Державного бюджету України на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 570000,00 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Харківської обласної прокуратури, за участі третьої особи процесуального керівника прокурора Харківської обласної прокуратури Жорняка Михайла Сергійовича про відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року мотивоване тим, що позивач не надав відповідних доказів на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування, а сам факт задоволення скарг ОСОБА_1 слідчими суддями беззаперечно не свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди, а свідчить про здійснення судового контролю.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 покликається на ті ж самі обставини, які викладені ним в позовній заяві. Крім того на думку скаржника суд попередньої інстанції проігнорував чинні норми кримінального процесуального законодавства, а також висновки викладені в правових позиціях Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду в аналогічній категорії справ. Вважає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку щодо недоведеності задання йому моральної шкоди та відсутності доказів протиправності діянь відповідачів. На спростування вказаних висновків покликається на ухвали слідчих суддів, якими скасовані постанови про закриття кримінального провадження та якими встановлено протиправність дій, зокрема, відповідача.
24 вересня 2025 року від Харківської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони заперечили аргументи викладені в ній вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення викладені в відзиві, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 09 грудня 2016 року Дзержинським районним судом м. Харкова (справа №638/17112/16-а) винесено постанову якою визнано протиправними дії інспектора роти № 4 батальйону УПС МВС України м. Харкова Настенко Є.В. щодо притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія АР №107858 від 22 жовтня 2016 року. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія АР №107858 від 22 жовтня 2016 року стосовно притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності (а.с. 32-34).
30 травня 2017 Київським районним судом м. Харкова у справі №640/5211/17 ухвалено рішення (а.с. 35-39), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2017 року (а.с. 40-42) та постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року (а.с. 43-47), яким позов ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями задоволено частково та стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.
03 листопада 2016 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова у справі №646/11472/16-к зобов`язано компетентних осіб прокуратури Харківської області внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с. 8).
07 листопада 2016 року на підставі надходження ухвали Червонозаводського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року, було внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 365 КК України за зверненням ОСОБА_1 від 25 жовтня 2016 року, зокрема, щодо неправомірних дій співробітників УПП у м. Харкові (а.с. 90).
30 червня 2017 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова у справі №646/13112/16-к скасовано постанову старшого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області від 05 грудня 2016 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №42016220000000979 від 07 листопада 2016 року (а.с. 10).
03 серпня 2017 року прокуратура Харківської області надала відповідь на звернення ОСОБА_1 в якій зазначила, що прокуратурою області проводилось досудове розслідування в кримінальному провадженні №42016220000000979 від 07 листопада 2016 року та 28 липня 2017 року старшим слідчим першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Богінським О.В. прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 57).
14 листопада 2017 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова у справі №646/2576/17 скасовано постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області від 28 липня 2017 року про закриття кримінального провадження №42016220000000979 від 07 листопада 2016 року (а.с. 11).
01 жовтня 2018 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова у справі №646/2576/17 скасовано постанову слідчого в ОВС Богінського О.В, першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області від 30 березня 2018 року про закриття кримінального провадження №42016220000000979 від 07 листопада 2016 року (а.с. 12).
09 листопада 2018 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова у справі №646/2576/17 відведено слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Богінського О.В. від участі у кримінальному провадженні 42016220000000979 від 07 листопада 2016 року (а.с. 13).
14 листопада 2018 року прокуратурою Харківської області надано відповідь на скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 29 жовтня 2018 року, зокрема, про хід досудового розслідування кримінального провадження №42016220000000979 від 07 листопада 2016 року (а.с. 17).
21 травня 2019 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова у справі №646/2576/17 скасовано постанову слідчого ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Богінського О.В. від 19 жовтня 2018 року про закриття кримінального провадження №42016220000000979 від 07 листопада 2016 року (а.с. 14-15).
16 вересня 2019 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова у справі №646/2576/17 скасовано постанову слідчого ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Богінського О.В. від 14 червня 2019 року про закриття кримінального провадження №42016220000000979 від 07 листопада 2016 року (а.с. 16).
21 березня 2019 року та 27 червня 2019 року прокуратурою Харківської області надано відповідь на клопотання та звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 18 березня 2019 року та 05 червня 2019 року відповідно, в яких викладено інформацію про хід досудового розслідування кримінального провадження №42016220000000979 від 07 листопада 2016 року (а.с. 18, 19).
30 вересня 2019 року прокуратурою Харківської області надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 26 червня 2019 року, в якій повідомлено, що за результатами досудового розслідування 14 червня 2019 року слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Богінським О.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження №42016220000000979 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. В подальшому кримінальне провадження №42016220000000979 від 07 листопада 2016 року направлено 09 липня 2019 року на адресу Дзержинського районного суду м. Харкова на виконання запиту, який надійшов разом з ухвалою від 16 листопада 2018 року, та до теперішнього часу до прокуратури області не повернувся. Разом з тим, за відсутності матеріалів кримінального провадження №42016220000000979 ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова Гребенюка В.В. від 16 вересня 2019 року скасовано постанову слідчого про закриття вказаного кримінального провадження. Після надходження матеріалів кримінального провадження №42016220000000979 з Дзержинського районного суду м. Харкова буде відновлено досудове розслідування та прийнято рішення про зміну підслідності до територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві (а.с. 20).
29 грудня 2023 року Харківською обласною прокуратурою надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 21 грудня 2023 року, в якій зазначено що у кримінальному провадженні №42016220000000979 від 07 листопада 2016 року відновлено досудове розслідування. Проведення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні доручено другому слідчому відділу (з дислокацією у м. Харкові) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві (а.с. 21).
Позивачем долучено до матеріалів справи висновок №228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 01 листопада 2024 року (а.с. 49, 104), виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №75771919 від 21 жовтня 2024 року (108), виписку із медичної картки амбулаторного хворого (а.с. 109), виписку із медичної карти стаціонарного хворого №1879 неврологічного відділення №1879 від 20 вересня 2017 року (а.с. 110).
Відповідно до консультативного висновку невропатолога від 17 жовтня 2024 року ОСОБА_1 має клінічний діагноз: наслідки перенесеної ЗЧМТ (1996 р.) струсу головного мозку у вигляді посттравматичної енцефалопатії зі стійким цефалгічним, вираженим вестибуло-атактичним, церебрастенічним синдромами, лікворо-гіпертензійними кризами, розладами сну, когнітивними розладами (а.с. 106).
Відповідно до консультативного висновку травматолога від 17 жовтня 2024 року ОСОБА_1 має клінічний діагноз: Двобічний гонартроз 12, ПФС 1-2 ст. Двобічна поперечна плоскостопість (а.с. 107).
Відповідно до консультативного висновку невропатолога від 21 жовтня 2024 року ОСОБА_1 має клінічний діагноз: ДЕ ІІст. Змішаного генезу (посттравматичного, гіпертонічного, склеротичного) зі стійким цефалгічним, вираженим вестибуло-атактичним, церебрастенічним синдромами, лікворо-гіпертензійними кризами, розладами сну , когнітивними розладами (а.с. 105).
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення.
Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року в справі № 761/4079/20 (провадження № 61-1552св24).
Для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу або орган місцевого самоврядування: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.
Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства.
У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Верховний Суд зауважує, що правовою підставою для відшкодування шкоди є не лише сам факт скасування процесуальних рішень, прийнятих прокурором або судом, а встановлення протиправності та систематичної бездіяльності слідчих або посадових осіб органів прокуратури, надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні та спричинених у зв`язку із цим негативних наслідків для позивачки.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.
Така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі № 12-1393а17 і постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18 (800/426/17) та від 27 лютого 2020 року у справі № 800/304/17.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ зазначив, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі Imbrioscia v. Switzerland (заява № 13972/88, рішення від 24 листопада 1993 року), вимога справедливого судового розгляду охоплює не лише судову стадію, а й досудове слідство, якщо його результати мають істотне значення для оцінки винуватості особи. Водночас надмірна тривалість досудового розслідування сама по собі не становить порушення статті 6 Конвенції, якщо вона обумовлена об`єктивними причинами, зокрема складністю справи чи поведінкою сторін, а органи влади діяли з належною ретельністю. У цій справі Суд не встановив порушення Конвенції, визнавши, що попри певну тривалість слідства, права заявника на справедливий судовий розгляд не були порушені.
Таким чином під час оцінки доводів про надмірну тривалість досудового розслідування суд повинен встановити, чи мала місце бездіяльність або затримка, що виходить за межі розумного строку у розумінні статті 6 Конвенції, та чи була вона спричинена неналежною організацією або недбалістю органів досудового розслідування. 
Лише доведення протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, наявності реальної шкоди та причинного зв`язку між ними може бути підставою для покладення на державу відповідальності за статтями 1173, 1174 або 1176 ЦК України.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 обґрунтовував вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю відповідача і третьої особи під час досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за його заявою.
Проте з установлених у справі обставин не вбачається наявності причинно-наслідкового зв`язку між тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні №42016220000000979 та завданням позивачу моральної шкоди. Матеріали справи свідчать, що органи досудового розслідування послідовно виконували ухвали слідчих суддів, у тому числі щодо скасування постанов про закриття провадження, внесення відомостей до ЄРДР, а також щодо забезпечення процесуальних прав заявника. Вказані дії підтверджують, що слідчі органи та прокуратура вживали необхідних заходів для належного розслідування, реагуючи на судові рішення та звернення заявника, що виключає ознаки бездіяльності або недбалості з їхнього боку.
Таким чином, сам по собі тривалий строк досудового розслідування, обумовлений процесуальними особливостями, складністю справи та необхідністю виконання численних судових рішень, не може розцінюватися як протиправна бездіяльність чи як підстава для покладення на державу відповідальності за завдання моральної шкоди.
Оскарження процесуальних рішень слідчих органів ОСОБА_1 , офіційний процесуальний статус якого неможливо встановити з наявних в матеріалах справи доказів, слід розглядати як легітимний та необхідний інструмент реалізації права на судовий контроль, гарантованого Конституцією України та кримінально-процесуальним законодавством. Таке оскарження дозволяє особі забезпечити належне реагування органів досудового розслідування на її заяви та скарги, перевірити дотримання процесуальних строків, законність рішень та дій слідчих, а також гарантувати виконання судових рішень, ухвал та процесуальних приписів.
У цьому контексті дії ОСОБА_1 спрямовані на забезпечення своїх процесуальних прав, зокрема права на своєчасне внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, право бути визнаним потерпілим у кримінальному провадженні, право на належне повідомлення про підозру фігурантам, а також право на ефективне досудове розслідування.
Таким чином, оскільки процесуальні рішення слідчих органів, скарги на їх бездіяльність тощо не можуть розцінюватися як прояв необґрунтованих претензій, а навпаки, є процесуальним механізмом контролю та захисту законних інтересів особи, що сприяє підвищенню ефективності діяльності органів прокуратури та слідства і забезпечує дотримання принципів законності, справедливості та захисту прав людини в кримінальному процесі.
За таких обставин, звернення ОСОБА_1 до суду є природною складовою правового механізму контролю за дотриманням процесуальних норм, але не може автоматично свідчити про завдання моральної шкоди чи протиправність дій слідчих, якщо останні виконували обов`язки відповідно до ухвал суду та чинного законодавства.
Доказами завдання моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку могли б бути висновки спеціалістів, експертів тощо, які безпосередньо підтверджують негативні наслідки для позивача. Надані ж позивачем виписки з медичних карток та консультативні висновки не підтверджують настання таких наслідків саме через тривалість досудового розслідування.
Натомість сам факт тривалості розслідування не може розцінюватися як протиправна бездіяльність слідчих чи підстава для стягнення моральної шкоди, а звернення ОСОБА_1 до суду з питань бездіяльності слідчих слугує виключно механізмом контролю та захисту його процесуальних прав.
З огляду на викладене, висновки місцевого суду щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями Харківської обласної прокуратури є правильними.
Посилання скаржника на загальні висновки у наведених останнім постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів апеляційної скарги про те, що судом попередньої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановлені оскаржуваного рішення суду, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в апеляційному порядку, тому немає підстав вважати, що місцевий суд ухвалив судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У наведених справах суд виходив із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                         О.Ю. Береговий

Судді                                                                         О.В. Ковальчук

                                                                               Т.М. Шемета