ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                    
15 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 2-11180/09
провадження № 61-2472св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Карпенко С. О., Петрова Є. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Харківська міська рада,
особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2024 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Одринської Т. В., Пікуля В. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на реконструйовані нежитлові приміщення,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Харківської міської ради в якому просила визнати за нею право власності на нежитлові приміщення:
- першого поверху, які складаються з: приміщення № XIV - сходи, загальною площею 18,5 кв. м; приміщення № XLVII - підсобне приміщення, загальною площею 13,0 кв. м; приміщення № XLVHI - коридор, загальною площею 12,8 кв. м; приміщення XLIX - підсобне приміщення, загальною площею 30,3 кв. м; приміщення № L - коридор, загальною площею 6,4 кв. м; приміщення № La - санвузол, загальною площею 
2,9 кв. м, а разом по першому поверху 83,9 кв. м; - приміщення другого поверху, які складаються з: приміщення № LXVII - кабінет, загальною площею 11,9 кв. м; приміщення № LXIII - підсобне приміщення, загальною площею 40,7 кв. м; приміщення № LIII - сходи, загальною площею 18,9 кв. м; приміщення № LVIa - коридор, загальною площею 17,3 кв. м; приміщення № 22-1 - підсобне приміщення, загальною площею 29,3 кв. м, а разом по другому поверху 118,1 кв. м;
- приміщення мансарди, які складаються з: приміщення LXVIII - сходи, загальною площею 18,8 кв. м; приміщення № LXIX - основне, загальною площею 31,4 кв. м, приміщення № LXX - основне, загальною площею 49,0 кв. м, а разом по мансарді - 99,2 кв. м, а всього загальною площею 301,2 кв. м, у літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 06 квітня 2007 року вона на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1225 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16 квітня 2007 року за реєстраційним № 18230484, придбала нежитлові приміщення першого поверху № XIV, XLVII, XLVIII, XLIX, L, La; другого поверху № LІІ, LVIa, LXIII, LXIV, LXVI, LXVII в літ. «А-2», загальною площею 173,3 кв. м, які розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 .
11 квітня 2007 року вона на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 711 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 18 вересня 2007 року за реєстраційним № 20328381, придбала кімнати № 22 та № 23 другого поверху, житловою площею 28,5 кв. м, загальною площею 28,5 кв. м у будівлі літ. «А-2», загальною площею 1 401,1 кв. м: нежитлових приміщень підвалу № l-VIII, VIIIб, Х-ХІІ, загальною площею 212,4 кв. м, приміщень першого та другого поверхів, площею 1 188,7 кв. м (у т. ч. житловою площею 
370,2 кв. м), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Після придбання вищезазначених нежитлових та житлових приміщень, вона, реалізуючи своє право власника з володіння та розпорядження належним їй майном, здійснила реконструкцію житлових приміщень частини першого та другого поверхів під нежитлові з улаштуванням мансарди на АДРЕСА_1 , внаслідок чого загальна площа нежитлових приміщень складає 301,2 кв. м: приміщення № XIV - сходи, загальною площею 18,5 кв. м; приміщення № XLVII - підсобне приміщення, загальною площею 13,0 кв. м; приміщення № XLVIII - коридор, загальною площею 12,8 кв. м; приміщення № XLIX - підсобне приміщення, загальною площею 30,3 кв. м; приміщення № L - коридор, загальною площею 6,4 кв. м; приміщення № La - санвузол, загальною площею 2,9 кв. м, а разом по першому поверху 83,9 кв. м; приміщення № LXVII - кабінет, загальною площею 11,9 кв. м; приміщення № LXIII - підсобне приміщення, загальною площею 40,7 кв. м; приміщення № LIII - сходи, загальною площею 18,9 кв. м; приміщення № LVIa - коридор, загальною площею 17,3 кв. м; приміщення № 22-1 - підсобне приміщення, загальною площею 29,3 кв. м, а разом по другому поверху 118,1 кв. м; приміщення мансарди № LVII - сходи, загальною площею 18,8 кв. м; приміщення № LVIII - основне, загальною площею 31,4 кв. м, приміщення № LIX - основне, загальною площею 
49 кв. м, а разом по мансарді 99,2 кв. м, що підтверджується проведеною технічною інвентаризацією зазначених нежитлових приміщень.
Реконструкція проводилася без отримання відповідних дозволів Харківської міської ради, але з дотриманням пожежних та санітарних норм та правил.
З метою підтвердження можливості подальшої експлуатації самовільно проведеної реконструкції нежитлових та житлових приміщень частини першого та другого поверхів з улаштуванням мансарди, нею, за рахунок власних коштів, у ТОВ «Харківреконструкція» був замовлений технічний висновок про можливість збереження самовільно виконаної реконструкції нежитлових та житлових приміщень з улаштування мансарди на АДРЕСА_1 , відповідно до висновків якого усі основні будівельні конструкції об`єкта реконструйованих нежитлових приміщень з улаштуванням мансарди знаходяться у задовільному технічному стані, відповідають умовам міцності, стійкості та придатні для подальшої експлуатації, проведена реконструкція нежитлових приміщень не вплинула негативно на стан основних будівельних конструкцій житлового будинку.
Виходячи із того, що реконструкція нежитлових та житлових приміщень частини першого та другого поверхів з улаштуванням мансарди на АДРЕСА_1 
м. Харкові проводилася без отримання належного дозволу Харківської міської ради та цей об`єкт не був прийнятий в експлуатацію у встановленому порядку, він вважається самочинно збудованим.
У результаті проведеної реконструкції позивачем був створений новий об`єкт права власності, однак, у зв`язку з тим, що будівництво було проведене без належного дозволу та відмовою відповідача видати правовстановлюючі документи на самочинно здійснену прибудову, позивач змушена звернутися до суду.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Московський районний суд м. Харкова рішенням від 29 жовтня 2009 року під головуванням судді Малихіна О. Р. позов задовольнив.
Визнав за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення:
- першого поверху, які складаються з: приміщення № XIV - сходи, загальною площею 18,5 кв. м, приміщення № XLVII - підсобне приміщення, загальною площею 13,0 кв. м; приміщення № XLVIII - коридор, загальною площею 12,8 кв. м; приміщення № XLIX - підсобне приміщення, загальною площею 30,3 кв. м; приміщення № L - коридор, загальною площею 6,4 кв. м; приміщення № La - санвузол, загальною площею 
2,9 кв. м, а разом по першому поверху 83,9 кв. м;
- другого поверху, які складаються з: приміщення № LXVII - кабінет, загальною площею 11,9 кв. м; приміщення № LXIII - підсобне приміщення, загальною площею 40,7 кв. м; приміщення № LIII - сходи, загальною площею 18,9 кв. м; приміщення 
№ LVIa - коридор, загальною площею 17,3 кв. м; приміщення № 22-1 - підсобне приміщення, загальною площею 29,3 кв. м, а разом по другому поверху 118,1 кв. м;
- приміщення мансарди, які складаються з: приміщення № LXVIІІ- сходи, загальною площею 18,8 кв. м; приміщення № LXIX - основне, загальною площею 31,4 кв. м, приміщення № LXX - основне, загальною площею 49,0 кв. м, а разом по мансарді 
99,2 кв. м, всього приміщення загальною площею 301,2 кв. м, у літері «А-2», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що проведена позивачем реконструкція належних їй приміщень не є юридичною чи фактичною підставою для припинення чи невизнання права власності позивача на реконструйований об`єкт. Проведена реконструкція є підставою лише для внесення відповідних змін до правовстановлюючих документів позивача, а у разі невизнання будь-якою особою права власності позивача - звернення цією особою до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.
Неможливість реєстрації права власності на нежитлові приміщення обмежує право позивача розпоряджатися своїм майном, тому суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із обґрунтованості заявлених вимог.
У травні 2020 року ОСОБА_2 , як особа, яка не брала участі у справі, оскаржив в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, просив поновити строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 01 червня 2020 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2009 року.
Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.
Ухвалою від 02 вересня 2022 року Полтавський апеляційний суд справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду 
м. Харкова від 29 жовтня 2009 року прийняв до свого провадження та призначив її розгляд на 10 квітня 2023 року.
Ухвалою від 10 квітня 2023 року Полтавський апеляційний суд закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2009 року.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 , як співвласник, надав згоду ОСОБА_1 на отримання у власність приміщення горища (мансарди), а оскарження ним рішення суду першої інстанції через одинадцять років слід кваліфікувати як суперечливу поведінку, тобто таку, що не відповідає його попередній заяві.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не довів, що судовим рішенням, яке оскаржується, вирішено питання про його права та законні інтереси, тому на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України закрив апеляційне провадження.
Верховний Суд постановою від 19 липня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнив. Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 
2023 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Направляючи справу на новий судовий розгляд, Верховний Суд зазначив, що висновок апеляційного суду про недоведеність ОСОБА_2 порушення оскаржуваним судовим рішенням його прав та інтересів є передчасним, оскільки у цій справі ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на нежитлові приміщення першого та другого поверхів, підвалу та мансарди у будинку 
АДРЕСА_1 , які відповідно до положень діючого законодавства є допоміжними приміщеннями, а заявник ОСОБА_2 , який не приймав участі у справі, до апеляційної скарги додав договір купівлі-продажу від 17 жовтня 2002 року, реєстраційне посвідчення 08 листопада 2002 року, також у матеріалах справи наявна Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .
Полтавський апеляційний суд постановою від 16 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2009 року скасував. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.
Ухвалюючи оскаржену постанову суд апеляційної інстанції вказував, що предметом спору у цій справі є визнання права власності на реконструйовані приміщення у двоповерховому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а тому відповідачами у справі також мають бути всі співвласники житлового будинку. У матеріалах справи є докази про те, що ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а тому при розгляді справи місцевий суд не залучив до участі у справі в якості належних співвідповідачів - співвласників будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд додатково зазначав, що у цьому випадку, з урахуванням фактичних обставин справи, норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, права співвласників на допоміжні приміщення, посилання представника позивача на дотримання принципу «юридичної визначеності» та неможливість перегляду оскарженого рішення в контексті статті 6 та статті 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод є безпідставними. Право власності позивача у справі, в тому числі на спірні приміщення (більшого розміру) повторно визнані судовим рішенням у справі № 2-14828/10, яке набрало законної сили.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У лютому 2024 року представник ОСОБА_3 адвокат Лиска П. О. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2024 року в якій просив оскаржену постанову скасувати, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2009 року залишити в силі.
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
Представник заявника зазначає, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскарженої постанови не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01 лютого 2023 року у справі № 686/4560/21, від 24 січня 2024 року у справі № 2-7772/10 та від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21.
Аргументом касаційної скарги також є те, що представник заявника вважає висновки апеляційного суду такими, що не відповідають принципу правової визначеності та остаточності судового рішення, оскільки апеляційний суд допустив перегляд судового рішення у правовідносинах після спливу 15 років, натомість суд не встановив обставин порушення прав та інтересів ОСОБА_2 рішенням суду першої інстанції.
Касаційна скарга також містить посилання на ту обставину, що предмет спору у справі стосується нежитлового приміщення, право власності на яке неодноразово змінювалось, власниками були: ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «АТП 16356», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Внаслідок існування таких обставин були подані заяви про залучення до участі у розгляді справи таких третіх осіб, проте такі заяви взагалі не були досліджені Полтавським апеляційним судом.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому у квітні 2024 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Козуб О. І. у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, а оскаржену постанову залишити без змін.
Вважає, що аргументи касаційної скарги про неврахування висновків Верховного Суду, викладених у справі № 686/4560/21 не заслуговують на увагу, адже правова позиція, викладена у цій постанові навпаки спростовує позицію касатора.
Принцип правової визначеності судом апеляційної інстанції' порушений не був, а право на доступ до суду повинне бути забезпечене ефективними засобами і бути не лише фактичним, а і реальним.
Вказує, що оскаржене рішення місцевого суду стосується не лише прав та інтересів всіх співвласників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, а і прав ОСОБА_2 зокрема.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 11 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу з місцевого суду.
02 квітня 2024 року справа № 2-11180/09 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 15 вересня 2025 року справу призначив до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
06 квітня 2007 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д. В., зареєстрований в реєстрі за № 1225 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16 квітня 2007 року за реєстраційним № 18230484.
Згідно із вказаним договором ОСОБА_1 придбала нежитлові приміщення першого поверху № XIV, XLVII, XLVIII, XLIX, L, La; другого поверху № LIII, LVIa, LXIII, LXIV, LXVI, LXVII в літ. «А-2», загальною площею 173,3 кв. м, які розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 (а. с. 6-8, т. 1).
11 квітня 2007 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є. В., зареєстрованого в реєстрі за № 711 та зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 18 вересня 2007 року за реєстраційним № 20328381, придбала у ОСОБА_2 кімнати № 22 та № 23 другого поверху, житловою площею 
28,5 кв. м, загальною площею 28,5 кв. м у будівлі літ. «А-2», загальною площею 
1 401,1 кв. м: нежитлових приміщень підвалу № l-VIII, VIII б, Х-ХІІ, загальною площею 212,4 кв. м, приміщень першого та другого поверхів, площею 1 188,7 кв. м (у т. ч. житловою площею 370,2 кв. м), які розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 (а. с. 9-10, т. 1).
Сторонами не заперечується, що позивач після купівлі вищевказаних приміщень здійснила їх реконструкцію без належних дозволів.
Згідно із технічного паспорта на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_1 внаслідок реконструкції житлових приміщень частини першого та другого поверхів під нежитлові з улаштуванням мансарди загальна площа нежитлових приміщень складає 301,2 кв. м, де, відповідно до виготовленого 19 жовтня 2009 року КП «Харківське міське БТІ» технічного паспорту на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок 
АДРЕСА_1 , складається з: приміщення № XIV - сходи, загальною площею 18,5 кв. м; приміщення № XLVII - підсобне приміщення, загальною площею 13,0 кв. м; приміщення № XLVIII - коридор, загальною площею 12,8 кв. м; приміщення № XLIX - підсобне приміщення, загальною площею 30,3 кв. м; приміщення № L - коридор, загальною площею 6,4 кв. м; приміщення № La - санвузол, загальною площею 
2,9 кв. м, а разом по першому поверху 83,9 кв. м; приміщення № LXVII - кабінет, загальною площею 11,9 кв. м; приміщення № LXIII - підсобне приміщення, загальною площею 40,7 кв. м; приміщення № LIII - сходи, загальною площею 18,9 кв. м; приміщення № LVIa - коридор, загальною площею 17,3 кв. м; приміщення № 22-1 -підсобне приміщення, загальною площею 29,3 кв. м, а разом по другому поверху 
118,1 кв. м; приміщення мансарди № LVII - сходи, загальною площею 18,8 кв. м; приміщення № LVIII - основне, загальною площею 31,4 кв. м, приміщення № LIX - основне, загальною площею 49,0 кв. м, а разом по мансарді 99,2 кв. м.
Відповідно до технічного висновку, виготовленого на замовлення позивача ТОВ «Харківреконструкція», усі основні будівельні конструкції об`єкта реконструйованих нежитлових приміщень з улаштуванням мансарди знаходяться у задовільному технічному стані, відповідають умовам міцності та стійкості та придатні для подальшої експлуатації, проведена реконструкція нежитлових приміщень не вплинула негативно на стан основних будівельних конструкцій житлового будинку. Будівництво проводилось за особисті кошти позивача, будівництво є закінченим, що підтверджується технічним паспортом.
До відзиву на апеляційну скаргу позивач долучив копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 26 червня 2009 року, згідно якої він є співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1 і не заперечує проти самовільно захоплюваного приміщення горища, які є місцями спільного користування та дає згоду на оформлення ОСОБА_9 цього приміщення за встановленим законодавством порядком (а. с. 95, т. 1).
Аналогічна заява складена іншим співвласником - ОСОБА_7 (а. с. 96, т. 1).
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, З частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
Ухвалюючи оскаржену постанову апеляційний суд вважав, що відповідачами у цій справі повинні бути залучені всі співвласники приміщень житлового будинку.
У матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень, а тому апеляційний суд вважав, що при розгляді справи місцевий суд помилково не залучив його до участі у справі в якості належного співвідповідача.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Згідно частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення місцевого суду) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»),
У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява 
№ 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (Рішення ЄСПЛ 
від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (Рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), пункт 52).
Згідно зі статтею 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
Питання про закриття апеляційного провадження врегульоване ЦПК України, який визначає підстави та порядок закриття апеляційного провадження у справі.
Відповідно до статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Інших підстав для закриття апеляційного провадження процесуальним законом не передбачено.
Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі 
№ 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків (постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17.)
Здійснивши аналіз матеріалів справи та висновків суду апеляційної інстанції колегія суддів вважає, що апеляційний суд не звернув увагу на ту обставину, що апеляційна скарга ОСОБА_2 як особи, яка не брала участі у розгляді справи, окрім вказівок на порушення місцевим судом норм процесуального права, містить посилання на ту обставину, що, на думку апелянта, набуття одноособового права власності на допоміжне приміщення (горище, мансарду) порушує права власності всіх інших власників.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (частини перша-друга статті 358 ЦК України).
Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 вищевказаного Закону спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Згідно із частинами першою-другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
У житлових будинках можуть бути як допоміжні, так і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) зауважила, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.
Апеляційний суд у оскарженій постанові вказав, що ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2002 року, реєстраційним посвідченням від 08 листопада 2022 року та вказав, що при розгляді справи місцевий суд не залучив до участі у справі в якості належних співвідповідачів - співвласників будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Враховуючи, що допоміжні приміщення належать мешканцям багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності, суд апеляційної інстанції, попри наявну у справі інформацію про інших співвласників, залишив поза увагою приписи пункту першого частини першої статті 365 ЦПК України, яким встановлено, що суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Крім того з матеріалів справи відомо, що ще у 2009 році ОСОБА_2 погодив перехід прав на горище (мансарду) до ОСОБА_1 про що склав відповідну заяву. Аналогічна заява була також складена іншим співвласником ОСОБА_7 .
Зміст наведених заяв свідчить про те, що попередньо, більш ніж за три місяці 
(26 червня 2009 року) перед зверненням до суду із позовом у справі № 2-11180/09 
(13 жовтня 2010 року), ОСОБА_1 погодила із ОСОБА_2 питання про перехід до неї прав на горище (мансарду).
Інші співвласники приміщень про порушення ОСОБА_1 своїх прав не вказували, із апеляційними скаргами на рішення суду першої інстанції від 29 жовтня 2009 року не звертались.
За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки апеляційного суду передчасні, адже він не з`ясував набуття ОСОБА_1 права власності на які саме приміщення першого, другого поверхів та мансарди, що розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 призвело до порушення прав ОСОБА_2 . Не встановив, перебування у власності ОСОБА_1 яких саме конкретно приміщень порушує його права.
Апеляційний суд не надав оцінку попередній поведінці ОСОБА_2 та тій обставині, що він протягом значного періоду часу (починаючи з 2002 року) є співвласником частини приміщень у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , частиною яких розпорядився на користь ОСОБА_1 . 
Суд апеляційної інстанції не врахував, що починаючи з часу здійснення позивачем перепланування і до моменту звернення із апеляційною скаргою у квітні 2020 року він був обізнаний про дії позивача з перепланування, а тому його висновки про задоволення апеляційної скарги колегія суддів не може вважати такими, що не порушують принцип пропорційності втручання у право власності ОСОБА_1 за наслідками спливу такого проміжку часу.
При цьому, слід ураховувати, що, відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
Таким чином, з огляду на порушені у апеляційній скарзі ОСОБА_2 питання апеляційний суд дійшов передчасних висновків про наявність підстав для задоволення його скарги, а тому вважає арґументи касаційної скарги ОСОБА_1 частково обґрунтованими.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (частина третя статті 411 ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2024 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                        І. В. Литвиненко
 
Судді                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                       А. А. Калараш
 
                                                                                                       С. О. Карпенко
 
                                                                                                       Є. В. Петров