03.11.25
22-ц/812/1954/25

Провадження № 22-ц/812/1951/25
Провадження № 22-ц/812/1954/25

П О С Т А Н О В А
іменем України

27 жовтня 2025 року м. Миколаїв
справа № 489/1482/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Чистою В.В.,
за участі: представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Квашенка С.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційні скарги
Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
та
Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»
на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену 09 вересня 2025 року під головуванням судді Черенкової Н.П. в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту судового рішення не зазначена,
за заявою
ОСОБА_3  про забезпечення позову у цивільній справі
за позовом
ОСОБА_3  до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт",  ОСОБА_4 , третя особа Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання відсутнім (припиненим) зобов`язання,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог заяви про забезпечення позову
У березні 2025 року ОСОБА_3 звернулася із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) "Фінансова компанія "Форінт", ОСОБА_4 , третя особа Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі – Відділ примусового виконання рішень), в якій просить визнати відсутнім (припиненим) зобов`язання ОСОБА_3 , як майнового поручителя за договором іпотеки від 24 червня 2008 року, відповідати перед АТ «Сбербанк», правонаступником якого є ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" за ОСОБА_4 , який є боржником за договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року щодо погашення заборгованості по процентам за користування кредитом та пенею, нарахованими після 09 січня 2009 року. 
У вересні 2025 року ОСОБА_3 , через свого представника – адвоката Мотельчук Ю.І., подала заяву про забезпечення позову.
Заявник зазначала, що 24 червня 2008 року між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_4 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П, за яким останньому було надано кредит у розмірі 12610000 грн зі сплатою 19 % річних строком до 24 червня 2013 року. 
Того ж дня між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, за умовами якого вона мала відповідати за зобов`язання позичальника згідно з умовами вказаного кредитного договору. Предметом іпотеки виступили нежитлові приміщення магазину, які складаються з літ. А нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв.м; нежитлове приміщення підповерху площею 153,2 кв.м, нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітини площею 448,4 кв.м в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв.м.
У липні 2009 року ПАТ «Сбербанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 2-8499/10 встановлено, що заборгованість ОСОБА_4 за договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року становить станом на 07 січня 2009 року (строк дії договору) 13 493, 637, 01 грн, а саме: заборгованість за договором у розмірі 12 610 000,00 грн та заборгованість за процентами за користування кредитною лінією у розмірі 844 582,14 грн та пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 39 054,87 грн.
04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 719, яким звернуто стягнення на нерухоме майно, вказане у договорі іпотеки від 24 червня 2008 року, а саме: на нежитлові приміщення магазину, які складаються з літ. "А" нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв. м; нежитлове приміщення підповерху площею 153,2 кв.м., нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітини площею 448,4 кв. м в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв.м. та належать на праві власності ОСОБА_3 , на користь ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" для погашення частини заборгованості ОСОБА_4 за договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/ П від 24 червня 2008 року в розмірі 13 671 803,03 грн, яка складається з процентів за користування кредитом, що нараховані за період з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року у сумі 6 346 686,99 грн; пені за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитом, нарахованої за 182 дні прострочки, у розмірі 4 590 040, 00 грн; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом, нарахованої за 182 дні прострочки, у сумі 2 735 076, 04 грн. Строк, за який провадилося стягнення - з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року.
Отже, заборгованість ОСОБА_4 за договором про відкриття кредитної лінії № 16 Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року, що стягнута за судовим рішенням та заборгованість ОСОБА_4 за договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ ФО/П від 24 червня 2008 року, що стягнута на підставі виконавчого напису є різною, що виключає для ОСОБА_3 юридичну визначеність.
При цьому звертає увагу, що відповідач не звертався до суду із позовом до позивача, як майнового поручителя ОСОБА_4 з приводу стягнення заборгованості за Кредитним договором. Водночас, відповідач у спірних правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом звернув стягнення на майно позивача, якого він вважає боржником, в позасудовому порядку шляхом вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на заставне майно. Наразі невизначеність триває, оскільки виконавче провадження про стягнення за виконавчим написом триває.
Виконавче провадження № 57981652 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису було відкрито 28 грудня 2018 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Вакулою І. А.
Таким чином, станом на теперішній час має місце проведення виконавчих дій, а саме щодо опису та арешту майна, на яке звернуте стягнення у вказаному виконавчому написі та примусова реалізація іпотечного майна на прилюдних торгах через ДП «СЕТАМ».
Електронні торги призначено на 12 вересня 2025 року.
Не погоджуючись із сумою заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року, за яким відбулося стягнення на предмет іпотеки у вказаному виконавчому написі, позивачка й звернулася до суду із цією позовною заявою. 
Посилаючись на те, що під час розгляду справи органами державної виконавчої служби може бути примусово реалізовано майно на погашення заборгованості за кредитним договором, сума боргу за яким оскаржується у судовому порядку, і на час вирішення справи по суті майно може належатиме новому власнику, існує реальна загроза того, що невжиття заходів забезпечення позиву зробить неможливим ефективний захист поновлення порушених прав позивача, за захистом яких вона звернулася, оскільки за приписами частини 2 статті 388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, позивачка просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони Відділу примусового виконання рішень здійснювати будь – які виконавчі дії у виконавчому провадженні № 57981652, в тому числі щодо примусової реалізації нежитлових приміщень магазину, які складаються з літ. "А" нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв.м.,; нежитлові приміщення підповерху площею 153,2 кв.м., нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітина площею 448,4 кв.м. в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (сорок сім дріб три), загальною площею 773,40 кв.м. з метою погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" у розмірі 13 671 803,03 грн, нарахованої за період з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року по договору про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П, укладеного 24 червня 2008 року між ЗАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ОСОБА_4 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2025 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Постановлено вжити заходів для забезпечення позову, шляхом заборони Відділу примусового виконання рішень здійснювати будь – які виконавчі дії у виконавчому провадженні № 57981652, в тому числі, щодо примусової реалізації нежитлових приміщень магазину, які складаються з літ. "А" нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв.м.; нежитлові приміщення підповерху площею 153,2 кв.м., нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітина площею 448,4 кв.м. в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (сорок сім дріб три), загальною площею 773,40 кв.м. з метою погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" у розмірі 13 671 803,03 грн, нарахованої за період з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року по договору про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П, укладеного 24 червня 2008 року між ЗАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ОСОБА_4 .
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що захист порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких ОСОБА_3 звернулася до суду, можливий, оскільки з`ясовано наявність підстав для достатнього обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення цих прав або інтересів заявника.
Суд дійшов висновку, що за наявності в матеріалах справи документального підтвердження початку примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, яким звертається стягнення на майно ОСОБА_3 з метою погашення спірної заборгованості за кредитним договором, обґрунтованим є посилання заявника на те, що невжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони Відділу примусового виконання рішень здійснювати будь – які виконавчі дії, може нівелювати ефективність судового захисту, оскільки у разі повного погашення спірної заборгованості за договором кредитної лінії за № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року, яка стягується за виконавчим написом, запропоновані до стягнення кошти вже будуть стягнуті за рахунок примусової реалізації майна заявника, а з метою повернення заявнику майна доведеться знову звертатися до суду з новими позовами та понести додаткові витрати.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг
В апеляційній скарзі представник Відділу примусового виконання рішень посилаючись на незаконність та необґрунтованість вказаної ухвали суду, просив скасувати вказану ухвалу суду, та прийняте нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що, на думку Відділу, при розгляді заяви про забезпечення позову та прийнятті судом оскаржуваної ухвали порушені права Відділу, як органу виконання рішень, бо за змістом ухвали суду встановлена заборона Відділу на вчинення будь – яких виконавчих дій при здійсненні виконавчого провадження № 57981652, в тому числі, щодо примусової реалізації нежитлових приміщень магазину.
Апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала, в порушення процесуального права, розглянута за відсутності представника Відділу. 
Вказує, що постановою головного державного виконавця Відділу Максимовою О.О., на підставі оскаржуваної ухвали зупинене вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 57981652. 
Наведене вказує, що фактично такими заходами забезпечення позову, як заборона Відділу здійснювати будь – які виконавчі дії у виконавчому провадженні № 57981652, в тому числі щодо примусової реалізації нежитлових приміщень магазину, належних ОСОБА_3 , розташованих за адресом: АДРЕСА_1 , суд зупинив продаж арештованого майна, тобто використав передбачений пунктом 5 частини 1 статті 150 ЦПК України захід забезпечення позову.
Однак Відділ вважає, що суд не мав права за таких обставин справи забезпечувати таким шляхом позов ОСОБА_3 . Зупинення продажу арештованого майна є спеціальним способом забезпечення, який застосовується лише у справах за позовом про визнання права власності на це майно, за позовами про зняття арешту з такого майна. 

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», посилаючись на незаконність ухвали суду, порушення судом норм процесуального права, принципу співмірності заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову. 
Апелянт зазначає, що застосований вид забезпечення позову судом першої інстанції по своїй суті є зупиненням виконання стягнення за виконавчим документом, а заборона «в тому числі примусової реалізації предмету іпотеки», за яким була наявна дата проведення аукціону (12.09.2025), є по своїй суті зупинення продажу арештованого майна. А отже застосування такого виду забезпечення позову повинно бути зумовлено подачею відповідного позову про визнання права власності на майно, що реалізується на аукціоні і зняття з нього арешту чи оскарження виконавчого документа боржником, які не можуть бути застосовані у межах інших позовів. ОСОБА_3 вже скористалася своїм правом на звернення з належним позовом до суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
На думку апелянта, судом першої інстанції грубо порушенні норми процесуального права, фактично вжиті заходи, які є спеціальними способами захисту (результатом якого є зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або зупинення реалізації арештованого майна), які застосовуються виключно у разі подання в позову про визнання права власності на майно що реалізується на аукціоні і зняття з нього арешту чи оскарження виконавчого документа боржником, ігноруючи співмірність застосованих заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.
Зазначає, що застосовані заходи призвели саме до зупинення продажу (реалізації) майна та зупинення стягнення на підставі виконавчого документа. 
Представник апелянта також зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, врахував усні доводи представника позивача, які не були викладені в заяві та позові щодо наявності за даними правовідносинами тимчасового мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно п. 5-2 Розділу VI «Прикінцеві положення» ЗУ «Про іпотеку» (зупинення дії ст. 41, 47 ЗУ «Про іпотеку»), керуючись рішенням суду від 24 червня 2025 року у справі № 400/3986/25, що не набрало законної сили, яке оскаржувалось органом ДВС та стягувачам в апеляційному порядку, про що представником ТОВ «ФК «Форінт» наголошувалось у судовому засіданні. 
Крім того, зазначає про абсурдність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову як наявність двох виконавчих проваджень (відносно майнового поручителя - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та відносно основного боржника - ОСОБА_4 про стягнення заборгованості), які нібито повинні бути об`єднані у зведене виконавче провадження, оскільки не узгоджується з законом та взагалі не може бути законною підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Такі висновки суду першої інстанції є фактично позбавленням стягувача визначеного законом права на альтернативне задоволення вимог кредитора за рахунок іпотечного майна, за чинним договором іпотеки та невиконаними зобов`язаннями за кредитним договором. Звертає увагу, що навіть у судовому засіданні під час розгляду заяви про забезпечення позову, представник ОСОБА_3 адвокат Мотельчук Ю.І. підтвердила існування та не заперечувала про наявність заборгованості за кредитним договором (яка забезпечена вказаним предметом іпотеки), що стягнута постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №2-8499/10. В свою чергу, у разі реалізації предмета іпотеки та задоволення за рахунок такого майна кредиторських вимог стягувача, не порушуються права майнового поручителя, оскільки у останньої виникає право на повернення коштів від боржника (майновий поручитель набуває прав кредитора за основним зобов`язанням). Тобто, судом першої інстанції під час вжиття заходів забезпечення позову враховано тільки химерне порушення прав майнового поручителя, але не враховано її недобросовісна поведінка, яка продовж значного часу зловживає процесуальними правами з метою продовження перешкоджання примусовому виконанню виконавчого документа, порушуючи права кредитора (стягувача) на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна, ініціюючи неодноразово позови із викладенням аналогічних підстав, які вже були предметом розгляду у справі № 489/5763/19, зі спливом позовної давності, подаючи неодноразово заяви про забезпечення позову.
Відзиву на вказані апеляційні скарги не надійшло. 

2.Мотивувальна частина

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_4 не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 137, 138), клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, а тому його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого.

Обставини справи
ОСОБА_3 звернулася із позовом до ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" та ОСОБА_4 про визнання відсутнім (припиненим) її зобов`язання, як майнового поручителя за договором іпотеки від 24 червня 2008 року, відповідати перед ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" за ОСОБА_4 , який є боржником за договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року, щодо погашення заборгованості по процентам за користування кредитом та пенею, нарахованими після 09 січня 2009 року. 
Крім того, ОСОБА_3 , через свого представника – адвоката Мотельчук Ю.І., подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони Відділу примусового виконання рішень здійснювати будь – які виконавчі дії у виконавчому провадженні № 57981652, в тому числі щодо примусової реалізації іпотечного майна за вказаним договором іпотеки від 24 червня 2008 року.
З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень перебуває на примусовому виконанні виконавчий напис від 04 жовтня 2012 року № 719, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , яким звернене стягнення на нерухоме майно, вказане у договорі іпотеки від 24 червня 2008 року, а саме: на нежитлові приміщення магазину, які складаються з літ. "А" нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171,8 кв. м; нежитлове приміщення підповерху площею 153,2 кв.м., нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітини площею 448,4 кв. м в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв.м. та належать на праві власності ОСОБА_3 , на користь ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" для погашення частини заборгованості ОСОБА_4 за договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/ П від 24 червня 2008 року в розмірі 13 671 803,03 грн, яка складається з процентів за користування кредитом, що нараховані за період з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року у сумі 6 346 686,99 грн; пені за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитом, нарахованої за 182 дні прострочки, у розмірі 4 590 040, 00 грн; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом, нарахованої за 182 дні прострочки, у сумі 2 735 076, 04 грн. Строк, за який провадилося стягнення - з 23 червня 2009 року по 15 лютого 2012 року.
Категорія виконавчого документа: звернення стягнення на заставлене майно (предмет іпотеки); боржник: ОСОБА_3 ; Стягувач: ТОВ «Фінансова компанія «Форінт». 
На підставі вказаного виконавчого напису державним виконавцем 28 грудня 2018 року відкрито виконавче провадження №57981652, у межах якого того ж дня було накладено арешт на вищезазначене майно та розпочаті дії, направлені на його реалізацію. Зокрема, майно передано на примусову реалізацію через ДП «Сетам», за повідомлення останнього перші електронні торги (аукціон) призначено було на 12 вересня 2025 року. 
Із матеріалів справи видно, що спір щодо заборгованості по кредитному договору № 16-Н/08/19/ФО/П вирішувався судами у справі № 2-8499/10:
- постановою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року (провадження № 61-372св20) залишено без зміни постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року у частині задоволених позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_4 про стягнення загальної заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 04-В/08/19/ФО/П від 03 квітня 2008 року у розмірі 2 400 000 доларів США та стягнення загальної заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року у розмірі 12 610 000 грн;
-постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року (провадження № 61-17609св20) постановлено: 
-стягнути із ОСОБА_5 солідарно із ОСОБА_4 на користь акціонерного товариства «Сбербанк» загальну заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П станом на 07 січня 2009 року у розмірі 2 400 000,00 доларів США.
-стягнути із ОСОБА_5 солідарно із ОСОБА_4 на користь акціонерного товариства «Сбербанк» загальну заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П станом на 07 січня 2009 року у розмірі 12 610 000,00 грн
-стягнути солідарно із ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь акціонерного товариства «Сбербанк» заборгованість за процентами за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року № 04-В/08/19/ФО/П станом на 07 січня 2009 року у розмірі 88 200,00 доларів США та пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 41 344,61 грн.
-стягнути солідарно із ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь акціонерного товариства «Сбербанк» заборгованість за процентами за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії від 24 червня 2008 року № 16-Н/08/19/ФО/П станом на 07 січня 2009 року у розмірі 844 582,14 грн та пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 39 054,87 грн.
Крім того вбачається, що у справі № 490/5763/19 постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року залишено без змін постанову Миколаївського апеляційного суду від 3 липня 2023 року, якою ОСОБА_5 відмовлено в задоволенні позову про визнання вказаного вище виконавчого напису № 719 від 04 жовтня 2012 року таким, що не підлягає виконанню. 

Позиція апеляційного суду
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала не відповідає.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання (частини шоста-восьма статті 153 ЦПК України).
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частини друга, третя статті 150 ЦПК України).
Згідно з частиною десятою статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Позов забезпечується, зокрема, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку (пункт 6 частини першої статті 150 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
[…] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року у справі № 361/8953/21 (провадження № 61-8786св23) зазначено, що «при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 червня 2023 року у справі № 925/731/18 вказано, що «не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Крім того, недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 у справі № 908/309/21, від 04.11.2021 у справі № 907/416/21, від 24.06.2021 у справі № 310/9167/20, від 12.01.2023 у справі № 334/9179/21)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року у справі № 640/32706/21 (адміністративне провадження № К/990/25212/22, К/990/27365/22) вказано, що «судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, який не повною мірою узгоджується з деяким, визначеними у частині другій статті 129 Конституції України основними засадами (принципами) судочинства, а саме, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобам. При цьому таке судове рішення стає обов`язковим для виконання до його апеляційного перегляду. Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
[…] Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). На цій підставі слід дійти висновку, що невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили».
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (статті 12, 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається, позивачка звернулася з позовом про визнання відсутнім (припиненим) її зобов`язання, як майнового поручителя по договору про відкриття кредитної лінії за № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року.
Також позивачка просила забезпечити позов шляхом заборонити Відділу примусового виконання рішень здійснювати будь-які виконавчі дії у виконавчому провадженні № 57981652, яке відкрито за виконавчим написом нотаріуса для погашення заборгованості по вказаному кредитному договору № 16-Н/08/19/ФО/П.
Задовольняючи вказану заяву про забезпечення позову суд першої інстанції вважав, що невжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони Відділу здійснювати будь – які виконавчі дії щодо примусової реалізації нежитлових приміщень магазину з метою погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ТОВ "ФК "ФОРІНТ" у розмірі 13 671 803,03 грн, може нівелювати ефективність судового захисту, оскільки у разі повного погашення спірної заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії за № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року, яка стягується за виконавчим написом, запропоновані до стягнення кошти вже будуть стягнуті за рахунок примусової реалізації майна заявника, а з метою повернення заявнику майна доведеться знову звертатися до суду з новими позовами та понести додаткові витрати.
Однак, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 150 ЦПК України забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа можливий лише у разі оскарження боржником у судовому порядку цього виконавчого документа.
Крім того, у частині третій статті 432 ЦПК України законодавець встановив спеціальні забезпечувальні заходи (зупинення виконання за виконавчим документом або заборона приймати виконавчий документ до виконання). Такі забезпечувальні заходи можуть застосовуватися судом, який розглядає заяву про виправлення помилки, допущеної при його оформленні або видачі виконавчого документу, чи про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 752/26606/18 (провадження № 61-21640сво19) зроблено висновок, що «суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів таких як забезпечення скарги на дії, рішення виконавця шляхом зупинення реалізації майна, оскільки згідно з положеннями норм матеріального і процесуального права вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції виконавця».
В постанові Верховного Суду від 25 липня 2024 року у справі № 565/1607/23 зазначено, «зупинення виконання за виконавчим документом застосовується лише у разі розгляду заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню та не може застосовуватися як захід забезпечення позову».
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що у цій справі відсутні підстави для задоволення заяви позивачки про забезпечення позову про визнання відсутнім (припиненим) зобов`язання шляхом заборони вчинення виконавчих дій.
       При цьому колегія суддів враховує, що подана 10 березня 2025 року позивачкою заява про зміну предмету позову, в якій вона просила також визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 04 жовтня 2012 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В., зареєстрований в реєстрі № 719, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2025 року залишена без розгляду.
       
Отже, враховуючи викладене, характер спірних правовідносин та наведені вище позиції Верховного Суду, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг є обґрунтованими, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви про забезпечення позову ОСОБА_3 , а тому судове рішення суду першої інстанції належить скасувати на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову. 
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» задовольнити.
Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі № 489/1482/25.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	І.В. Лівінський  	
Судді	Н.О. Тищук  	

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складене 3 листопада 2025 року.