ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                   
10 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 725/6970/24
провадження № 61-3213 св 25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Осіяна О. М., 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
представник заявника - адвокат Стаценко Джамал Русланович, 
заінтересована особа - ОСОБА_2 , 
особа, яка подала апеляційну скаргу - військова частина НОМЕР_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стаценка Джамала Руслановича, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 
2025 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст заяви
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив суд встановити факт, що має юридичне значення, про те, що він самостійно виховує та утримує малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заява мотивована тим, що він та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 
ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення його шлюбних відносин з ОСОБА_2 їхня донька проживає разом з ним та перебуває на його утриманні.
Зазначав, що ОСОБА_2 дитиною не цікавиться, участі у вихованні дитини не приймає. 
Заявник вказував, що встановлення факту, що має юридичне значення, необхідно для оформлення соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд його заяву задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2024 року 
у складі судді Іщенка І. В. заяву ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду мотивоване тим, що на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у даній справі доказів, оцінивши надані суду докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, відповідно до вимог статті 294 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення заяви про встановлено факту, що має юридичне значення. Також суд зазначив, що колишнє подружжя уклало договір між батьками від 04 липня 2024 року про взаємну згоду щодо участі у вихованні та утриманні дитини.  
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанція
У грудні 2024 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці 
від 20 вересня 2024 року в апеляційному порядку оскаржила військова частина НОМЕР_1 , зазначаючи, що солдат ОСОБА_1 зарахований до списку особового складу військової частини, а 11 листопада 2024 року, посилаючись на вказане рішення районного суду, просив його звільнити з військової служби.  
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 05 грудня 2024 року військовій частині НОМЕР_1 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення районного суду. 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. 
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2024 року скасовано. Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, не звернув уваги на те, що подана заява не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. 
З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків з виховання дитини, то заява ОСОБА_1 не може вирішуватися безвідносно до дій іншого з батьків, а має вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні, а не в окремому провадження для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення спору про цивільне право. 
Також суд апеляційної інстанції послався на відповідний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, у справі № 201/5792/22. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У березні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стаценко Д. Р., 
звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці 
від 20 вересня 2024 року залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 725/6970/24 із Першотравневого районного суду м. Чернівці та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Стаценка Д. Р., мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Вказує, що необхідно передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від висновку, викладеного у постанові від 11 вересня 2024 року 
у справі № 201/5972/22, оскільки вважає, що Велика Палата Верховного Суду створила прецедент, який полягає у неможливості встановлювати в порядку окремого провадження факту, що має юридичне значення, а саме факту самостійного виховання дитини одним з батьків, з яким фактично проживає дитина, повною мірою займається її вихованням та здебільшого утриманням дитини.
Також посилається на окремі думки суддів Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 щодо розгляду заяви про встановлення факту самостійного виховання дитини з наданням оцінки доказам та доводам, що підтверджують або спростовують такий юридичний факт, оскільки сімейні відносини є динамічними, не завжди передбачуваними та не існує імперативних інструкцій для усіх сімей, за невиконання яких передбачені жорсткі санкції.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив від військової частини НОМЕР_1 на касаційну скаргу, в якому зазначається, що доводи касаційної скарги є безпідставними, подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. При цьому вказує, що заявник є військовослужбовцем, а його дії спрямовані на звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 серпня 2024 року 
у справі № 725/6352/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області 07 вересня 2008 року актовим записом №18, розірвано.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до витягу з реєстру Чернівецької територіальної громади від 04 липня 2024 року № 2024/007892967 ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у квартирі 
АДРЕСА_1 .
На підставі витягу з реєстру Чернівецької територіальної громади від 04 липня 
2024 року № 2024/007891602 ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у квартирі 
АДРЕСА_1 . 
Пунктом 1 договору від 04 липня 2024 року між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, участь матері в вихованні дитини, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області 
Войціховським А. В., ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 буде проживати з батьком ОСОБА_1 на його повному утриманні, вихованні, забезпеченні та опікунстві (а. с. 9).
Пунктами 2.1. і 2.2. цього договору визначено порядок здійснення батьківських прав матір`ю дитини, а пунктом 2.3 указаного договору зазначено, що батько самостійно виховуватиме доньку.
Із рапорту начальника їдальні взводу забезпечення батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 старшого сержанта ОСОБА_4 
від 11 листопада 2024 року убачається, що заявник просить звільнити його зі військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та 
пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з самостійним вихованням та утриманням дитини віком 
до 18 років, що підтверджується зазначеним вище рішенням районного суду 
(а. с 50).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме: необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України);
Касаційна скаргапредставника ОСОБА_1 - адвоката Стаценка Д. Р., задоволенню не підлягає. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 
2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються 
з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.
Існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. В іншому разі між цими особами виникає спір про право.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України сім`я передбачено, що дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому 
статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма права дає підстави для висновку про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, з огляду на які обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені тільки актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (див.: пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14 - 132 цс 23).
Норми СК України не встановлюють підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Звертаючись до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 просив суд встановити факт самостійного виховання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Метою встановлення факту заявник визначив захист прав та інтересів дитини і його права як батька, що самостійно виховує та утримує малолітню дитину; подальше оформлення документів для допомоги на дитину, яка виховується одним із батьків. 
Проте встановлення такого факту могло б мати негативні наслідки для матері дітей, а також потребує дослідження й врахування інтересів дітей.
У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися 
з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. Згідно з частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що вказана справа пов`язана 
з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків 
у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з урахуванням інтересів дитини.
Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане із встановленням обставин щодо невиконання матір?ю батьківських обов`язків стосовно дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, 
у тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (див.: пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі 
№ 201/5972/22, провадження № 14 - 132 цс 23).
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення без розгляду, оскільки подана ним заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Доводи заявника можуть свідчити про існування спору про право щодо участі одного з батьків у вихованні дитини.
Підтвердженням цього, крім вищенаведеного, є і те, що батьки дитини: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 04 липня 2024 року (тобто напередодні подання заяви до суду) уклали між собою договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, участь матері в вихованні дитини. Пунктами 2.1. і 2.2. цього договору визначено порядок здійснення батьківських прав матір`ю дитини.
При цьому підстава і доводи заяви ОСОБА_1 до суду про встановлення факту самостійного виховання й утримання ним дитини, в якій зазначається про те, що мати дитини нею не цікавиться, участі у вихованні дитини не приймає тощо, свідчить про наявність між сторонами вказаного договору цивільного спору щодо виконання умов договору.
Отже, у цій конкретній справі апеляційний суд вірно встановив наявність цивільного спору між сторонами, а тому заява ОСОБА_1 повинна розглядатися в порядку позовного провадження.  
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: 
від 04 жовтня 2024 року у справі № 752/5665/23 (провадження № 61-13064св23), 
від 20 лютого 2025 року у справі № 128/3616/24 (провадження № 61-518св25), 
від 27 березня 2025 року у справі № 353/886/24 (провадження № 61-15497св24),
від 21 травня 2025 року у справі № 295/9166/24 (провадження № 61-12744св24), 
від 26 червня 2025 у справі № 760/14564/24(провадження № 61- 3958св25).
Доводи касаційної скарги по суті зводяться до незгоди заявника з висновком апеляційного суду щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Щодоклопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
У частині п`ятій статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Тлумачення змісту частини п`ятої статті 403 ЦПК України свідчить, що клопотання має містити обґрунтування необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Прохання касаційної скарги про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від її правового висновку, викладеного у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, є безпідставним, так як належні правові підстави для цього не наведено. 
Крім того, 12 лютого 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вже передавала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 127/3622/24 для уточнення її висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), за яким факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим такі заяви слід залишати без розгляду.
19 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду ухвалою повернула справу № 127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, мотивувавши це тим, що висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 ґрунтувалися на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 
2022 року), на які не поширювались положення Закону України від 11 квітня 
2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону України від 25 березня 
1992 року «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено в новій редакції. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат за подання відповідної касаційної скарги Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Стаценка Джамала Руслановича, про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Стаценка Джамала Руслановича, залишити без задоволення. 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
О. М. Осіян