П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
30  жовтня 2025 року                                                                                        м. Київ
         
Справа №759/17982/25
Провадження: № 22-ц/824/16226/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лавоук Ю. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 18 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді П`ятничук І. В.,
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком, 
в с т а н о в и в:
 
            У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, яка обґрунтована тим, що він є батьком неповнолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю дитини не одружений та однією сім`єю не проживав. Донька була усиновлена 03.06.2020 року і з того часу проживає з ним. Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2024 року визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним, ОСОБА_1 , отже, вважає, що спір про право відсутній. Мати дитини, ОСОБА_2 в середині 2024 року виїхала за кордон на постійне місце проживання. Вказує, що єдиною метою подання цієї заяви є отримання відстрочки від мобілізації в порядку, визначеному  Постановою Кабміну №560, і жодним чином не стосується отримання інших привілеїв, у зв`язку з чим просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 серпня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за заявою  ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просив скасувати та направити справу до суду для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд не дослідив постанову Київського апеляційного суду від 25.09.2024 року у справі №361/1468/24, яким визначено місце проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком, ОСОБА_1 . Крім того, суд в ухвалі посилається на не релевантні до даних правовідносин висновки Верховного Суду. Суд першої інстанції залишив поза увагою судовий наказ про стягнення аліментів з матері дитини, висновок служби у справах дітей та акт про фактичне проживання дитини з батьком. Посилається на правовий висновок ВС у справі №127/3622/24 від 02 квітня 2025 року, в якому відступлено від правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у справі №201/5972/22 від 11.09.2025 року, на яку посилався суд першої інстанції. Вважає, що суд, встановивши недоведеність заявлених вимог, мав би відмовити по суті заяви а не на стадії відкриття провадження.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 19 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Від начальника служби у справах дітей та сім`ї (Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації) Світлани Топоренко надійшла заява про розгляд справи без участі уповноваженого представника.
Від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій, зокрема, зазначено, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 вона підтримує, оскільки вона тривалий час проживає за кордоном, а вихованням та утриманням дитини займається в повному обсязі ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що вимоги заявника про встановлення факту того, що він самостійно виховує та утримує дитину не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень статей 293, 315 ЦПК України. В даному випадку вбачається спір про право, що в свою чергу виключає розгляд вказаної заяви в порядку окремого провадження, так як даний факт може бути встановлений рішенням суду у цивільній справі при вирішенні у порядку позовного провадження. Також суд першої інстанції виходив з того, що вимоги заявника фактично пов`язані з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав матері дитини, а отже є спором про право.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує наступне.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, на підставі положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.
Згідно з частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Відтак, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання чи утримання дитини.
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.
У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
У частині першій статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Так, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини, проте встановлення таких фактів може мати негативні наслідки для матері дитини .
Статтею 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років
З огляду на зазначене у цій справі, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) (див. постанову Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року у справі №930/2899/23).
Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом .
Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні (пункти 87,90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі N 201/5972/22).
Суд першої інстанції врахувавнаведені вище правові норми та висновки Верховного Суду, та дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження за заявою провстановлення факту самостійного виховання й утримання дитини. 
Разом з тим, скаржник посилається на те, що звернення до суду із зазначеною заявою було зумовлене наміром отримати відстрочку від мобілізації, при цьому, в тексті заяви міститься посилання на те, що територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (ТЦК) відмовив йому в цьому. Однак, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження таких обставин.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити заявнику, що в разі наявності такої відмови з боку ТЦК, ефективним засобом правового захисту є оскарження такої відмови в порядку адміністративного судочинства.
Посилання скаржника на постанову у справі №361/1468/24 не може вважатися достатнім обґрунтуванням, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду в тій справі, є відмінними від предмета заявленої заяви у цій справі. Визначення місця проживання дитини не є автоматичною підставою для задоволення інших заяв, зокрема,  у контексті військового обліку чи мобілізаційного статусу. Крім того, зазначене судове рішення не має преюдиціального значення в межах цього провадження.
Суд першої інстанції у своїй ухвалі ґрунтувався на висновках Верховного Суду, актуальних на момент розгляду заяви. У межах своєї дискреції суд вправі посилатися на судову практику, яка відповідає аналогічним правовідносинам. Водночас посилання скаржника на постанову ВС від 02.04.2025 року у справі №127/3622/24 не є обов`язковим для застосування у цій справі, оскільки на час ухвалення судового рішення вона ще не була чинною, а її правові висновки не є загальноприйнятими (уніфікованими) і не мають пріоритету над попередньою практикою.
Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга  ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 18 серпня2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 18 серпня2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
 
Повне судове рішення складено 03 листопада 2025 року.       

Головуючий                                                                                  Т. О. Невідома

 
Судді                                                                                              С. М. Верланов

 
                                                                                                        В.  А. Нежура