ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 368/403/21
провадження № 61-10613св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ; 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Кагарлицька об`єднана територіальна громада в особі Кагарлицької міської ради;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Матюшенкова Дмитра Вікторовичана постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 рокуу складі колегії суддів: Євграфової Є. П., Шкоріної О. І., Оніщука М. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.            Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Кагарлицька об`єднана територіальна громада в особі Кагарлицької міської ради, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації. 
 
Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що на підставі договору дарування від 06 червня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Воловенко Р. П. за № 2768, він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Зазначав, що як власник житлового будинку, користуючись своїм правом, передбаченим статтею 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), на підставі рішення Кагарлицької міської ради від 04 лютого 2002 року № 60 безоплатно приватизував земельну ділянку площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , про що Кагарлицькою міською радою було видано Державний акт на право приватної власності на землю серія ІУ-КВ № 013218 від 18 вересня 2002 року.
 
Для внесення відомостей про свою ділянку до Державного земельного кадастру та отримання кадастрового номеру позивач звернувся до приватного підприємства «Єдиний центр» (далі - ПП «Єдиний центр»), яке має відповідних фахівців, дозволи та ліцензії на виготовлення землевпорядної документації. ПП «Єдиний центр» було проведено геодезичні заміри, розроблено та складено кадастровий план земельної ділянки позивача. 
 
Однак, в ході підготовки документів було з`ясовано, що власником сусіднього житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 також було приватизовано земельну ділянку та отримано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0932 га. Зведеним кадастровим планом земельних ділянок, який складено ПП «Єдиний центр», підтверджується, що земельна ділянка відповідачки частково накладається на земельну ділянку позивача та ОСОБА_2 передано у власність проїзд загального користування. Тому виданий відповідачці державний акт є незаконним та порушує права позивача.
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №787669 від 06 серпня 2009 року, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0932 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3222210100:01:405:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку та реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.
 
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року у складі судді Шевченко І. І. у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що межі земельної ділянки відповідачки в натурі (на місцевості) встановлені при приватизації, що підтверджується наявною технічною документацією. Позивач при приватизації своєї земельної ділянки також погоджував межу між земельними ділянками. Матеріали справи не містять доказів того, що дані межі не встановлювалися, або позивач мав будь-які претензії до сусіднього землекористувача при отриманні нею державного акта. 
 
Крім того, згідно з висновком судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 07 вересня 2021 року № СЕ-19/111-21/36111-ЗТ площа земельної ділянки ОСОБА_2 не накладається на площу земельної ділянки ОСОБА_1 , межі не перетинаються, а відповідно до висновку судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 11 квітня 2023 року № СЕ-19/111-22/48192-ЗТ межі земельної ділянки ОСОБА_1 не відповідають фактичним межам (на місцевості), земельна ділянка ОСОБА_1 накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 , а відповідно до Генеральних планів АДРЕСА_1 , станом на 1987 рік та станом на 2013 рік, землі загального користування біля земельної ділянки ОСОБА_1 зі сторони земельної ділянки ОСОБА_2 не передбачені.
 
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач в даному спорі не довів своє порушене право чи інтерес.
 
Додатковим рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 23 січня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 16 996,20 грн, які складаються із витрат на правничу допомогу в сумі 16 500 грн та сплати судового збору в сумі 496,20 грн.
 
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторона відповідача надала належні докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу. Виходячи із загальних засад законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи всі аспекти цієї справи у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення заяви та стягнення з позивача на користь відповідача 16 500 грн витрат на правничу допомогу. 
 
Крім того, 19 вересня 2022 року ОСОБА_2 було сплачено судовий збір в сумі 496,20 грн за подання апеляційної скарги на ухвалу суду від 28 липня 2022 року, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 рокуапеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Клапчука Ф. П. задоволено. Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року та додаткове рішення цього суду від 23 січня 2024 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 787669 від 06 серпня 2009 року, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0932 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3222210100:01:405:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3222210100:01:405:0031 та реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати із сплати судового збору у розмірі 908 грн за подання позовної заяви та 1 362 грн за подання апеляційної скарги.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішенням Кагарлицької міської ради від 27 грудня 2007 року відповідачці ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянки площею 0,07 га, що перебувала у її користуванні. Доказів надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,093 га матеріали справи не містять. Рішення Кагарлицької міської ради від 29 серпня 2008 року про затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, не замінює рішення про надання земельної ділянки у власність.
 
Дослідивши висновки судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами проведення судових земельно-технічних експертиз від 07 вересня 2021 року № СЕ-19/111-21/36111-ЗТ та від 11 квітня 2023 року № СЕ-19/111-22/48192-ЗТ, апеляційний суд вважав, що у експертних висновках надано вичерпні й обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання, що підтверджують відсутність накладення земельних ділянок відповідача та позивача.
 
Водночас, у питанні проїзду загального користування, колегія суддів не погодилася із висновком суду першої інстанції про недоведеність оформлення державного акта про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, що включає проїзд загального користування, оскільки наявність цього проїзду із 1975 року в повному обсязі підтверджується матеріалами справи. Відповідачкою вказані обставини не спростовані, існування іншого проїзду, крім того, що включений до складу її земельної ділянки, матеріалами справи не підтверджено.
 
Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідачкою за відсутності рішення про надання у власність відповідної частини земельної ділянки (що перевищує 0,07 га наданих за рішенням від 27 грудня 2008 року), було замовлено розробку технічної документації й у подальшому отримано державний акт на право власності на земельну ділянку, до складу якої, без рішення уповноваженого органу про надання у власність, було включено проїзд загального користування, що забезпечує під`їзд до земельної ділянки й будинку позивача ОСОБА_1 . Тому апеляційний суд вважав доведеним порушення прав землевласника ОСОБА_1 .
 
У заяві про застосування позовної давності, поданій до суду першої інстанції, ОСОБА_2 посилалася на те, що 08 травня 2008 року позивач погодив межі земельної ділянки, підписавши відповідний акт, який міститься у матеріалах технічної документації земельної ділянки, та знав про те, що відповідачка виготовляє документи для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку.
 
Апеляційний суд вважав безпідставними наведені твердження відповідачки, оскільки на час підписання позивачем акта від 08 травня 2008 року про погодження меж, відповідачу було надано у власність земельну ділянку площею 0,07 га, тобто позивач не міг погоджувати межі земельної ділянки, яка відповідачці у встановленому законодавством порядку не надавалася.
 
Крім цього, встановлення меж земельної ділянки проводиться вже після складання проекту землеустрою чи технічної документації на земельну ділянку та після реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі. 
 
Отже, позивач не міг погоджувати межі земельної ділянки, яка фактично не відводилася та щодо якої відсутня розроблена у встановленому порядку технічна документація, а про обставини, що спричинили звернення до суду, він дізнався при зверненні до землевпорядної організації для виготовлення нової технічної документації й присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру. 
 
Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, що подавався із позовною заявою, витяг із відомостями щодо земельної ділянки відповідачки датований 31 березня 2021 року, а позов подано 06 травня 2021 року, тобто у межах позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2024 року представник  ОСОБА_2 - адвокат Матюшенков Д. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього суду залишити в силі.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 201/8500/16-ц, а також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 253, 256, 261, 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 липня 2024 року справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_3, судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Фаловська І. М.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ОСОБА_3 (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М. від 11 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року та витребувано матеріали справи із Кагарлицького районного суду Київської області.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 01 жовтня 2024 року у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_3 , на підставі службової записки Секретаря Третьої судової палати Фаловської І. М., призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.
 
За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2024 року матеріали справи № 368/403/21 передано судді-доповідачу Осіяну О. М., судді, які входять до складу колегії: Білоконь О. В., Сакара Н. Ю.
 
18 жовтня 2024 року справа № 368/403/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника  ОСОБА_2 - адвоката Матюшенкова Д. В. мотивована тим, що апеляційний суд не дав належної оцінки висновку експерта від 07 вересня 2021 року, в якому зазначено, що площа земельної ділянки відповідача площею 0,0932 га не накладається, межі не перетинаються на площу земельної ділянки позивача площею 0,073 га, а також не звернув увагу на те, що висновком експерта від 11 квітня 2023 року навпаки встановлено, що саме межі земельної ділянки позивача не відповідають фактичним межам (на місцевості).
 
Поза увагою апеляційного суду залишився також пункт 4 рішення Кагарлицької міської ради від 27 грудня 2007 року № 222, в якому міська рада вирішила остаточний розмір земельної ділянки визначити в технічній документації по складанню державного акта на право власності на землю. На підставі цього рішення міської ради у 2008 році Київською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» було виготовлено технічну документацію, відповідно до якої остаточний розмір земельної ділянки визначено 0,0932 га.
 
Крім того, в матеріалах технічної документації відповідача наявне викопіювання з генерального плану міста Кагарлик, щодо місць розташування земельних ділянок позивача та відповідача, з якого вбачається відсутність між земельними ділянками сторін будь-яких земель спільного користування.
 
Рішенням Кагарлицької міської ради від 29 серпня 2008 року було затверджено технічну документацію відповідача, на підставі якого було отримано оспорюваний державний акт. При затвердженні технічної документації у Кагарлицької міської ради не виникло жодних питань по встановленому розміру земельної ділянки відповідача - 0,0932 га. 
 
Позивачу було відомо про порушене, на його думку, право на земельну ділянку та про наявність оскаржуваного державного акта на право власності на земельну ділянку, оскільки він погодив межі земельної ділянки, підписавши 08 травня 2008 року відповідний акт, який є невід`ємною частиною технічної документації по встановленню зовнішніх меж землекористування для підготовки і видачі державного акта на право приватної власності на землю, у якому також було зазначено розмір земельної ділянки відповідача - 0,0932 га. Таким чином, звернувшись до суду з позовом через 10 років після видачі державного акта, позивач пропустив позовну давність, однак суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував наслідки її спливу.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
 
У жовтні 2024 року представника ОСОБА_1 - адвокат Клапчук Ф. П. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд площею 0,073 га на території  АДРЕСА_1 , що підтверджується Державним актом серії IV-КВ № 013218 від 18 вересня 2002 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 894, що виданий на підставі рішення виконкому Кагарлицької міської ради народних депутатів від 04 липня 2002 року № 60 (т.1 а.с.13-14)
 
В матеріалах технічної документації по складанню держаних актів на право приватної власності на землю наявний акт про передачу на зберігання встановлених межових знаків власнику (користувачу) земельної ділянки ОСОБА_1 від 03 липня 2002 року (т.1 а.с.77).
 
В плані зовнішніх меж, визначених кадастровим планом технічної документації, земельної ділянки ОСОБА_1 вказано: 
від А до Б - землі спільного користування (ОСОБА_16 та ОСОБА_4 ) - 39,46м;
від Б до В - землі загального користування (АДРЕСА_6) - 15,64 м;
від В до Г - ОСОБА_17 - 38,81 м;
від Г до А - ОСОБА_4 - 18 м (т.1 а.с.97).
 
Технічна документація по складанню державних актів на право власності на землю громадянам згідно списку № 1 затверджена рішенням виконкому Кагарлицької міської ради народних депутатів від 04 липня 2002 року № 60 (т.1 а.с.79).
 
До набуття позивачем у власність земельної ділянки, на підставі договору дарування від 06 червня 2001 року ОСОБА_1 набув у власність жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до чинної на той час статті 30 ЗК України 1990 року з будинком перейшло у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення (т.1 а.с.12).
 
Попередньому власнику жилого будинку, ОСОБА_7 , земельна ділянка по  АДРЕСА_1 , була відведена рішенням міської ради від 30 січня 2001 року № 22 у безстрокове користування під забудову у розмірі 744 кв. м (т.1 а.с.20).
 
Відповідно до копії Плану забудови земельної ділянки в АДРЕСА_1 , яку рішенням міської ради народних депутатів від 30 березня 2001 року № 22 по проекту № 184 відведено у безстрокове користування під забудову ОСОБА_7 , земельна ділянка ОСОБА_7 межувала з одного боку із ділянкою ОСОБА_18 (міра ліній 36,85), а з іншого - з ділянкою ОСОБА_19 (міра ліній 18,8 м). Вказаним планом між ділянками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 передбачено проїзд загального користування шириною 4 метри (т.1 а.с.20).
 
За змістом рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 12 червня 2001 року № 52 у ОСОБА_7 вилучено земельну ділянку площею 0,03 га по АДРЕСА_1 , зареєстровану в земельно-кадастровій книзі № 556 для обслуговування житлового будинку, віднесено земельну ділянку до земель запасу міської ради (т.1 а.с.172). 
 
Пунктом 2 вказаного рішення ОСОБА_9 надано у власність земельну ділянку площею 0,01 га по АДРЕСА_4 .
 
Пунктом 3 цього ж рішення встановлено проїзд загального користування між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 розміром 3,5 х 39 м біля АДРЕСА_6 в глибині дворів.
 
Отже, на момент звернення до органу місцевого самоврядування про надання у власність земельної ділянки, з урахуванням рішення від 30 березня 2001 року № 22 та рішення від 12 червня 2001 року, ОСОБА_1 був користувачем земельної ділянки площею 0,73 га.
 
Право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0932 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 787669 від 06 серпня 2009 року, що виданий, як зазначено в акті, на підставі рішення Кагарлицької міської ради від 29 серпня 2008 року.
 
Згідно плану меж на зворотній стороні державного акта на ім`я ОСОБА_2 та кадастрового плану з матеріалів технічної документації земельна ділянка має такі межі та мірі ліній:
від А до Б - землі загального користування (АДРЕСА_6) - 4,74 м;
від Б до В - ОСОБА_1 - 18 х 39,46 м
від В до Г - ОСОБА_20 - 26,48 м;
від Г до Д - ОСОБА_11 - 27,01 м;
від Д до Е - ОСОБА_22 - 3,12 м;
від А до Е - ОСОБА_21 - 72,86 м (т.1 а.с.45, 85).
За змістом рішення Кагарлицької міської ради від 29 серпня 2008 року, що міститься у матеріалах технічної документації ОСОБА_2 , міська рада у відповідності до статей 12, 81 ЗК України вирішила: затвердити матеріли технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 загальною площею 0,0932 га для обслуговування існуючого житлового будинку по АДРЕСА_2 , видати державний акт та провести його реєстрацію (т.1 а.с.86 зворот)
 
Згідно з наявним у матеріалах технічної документації витягом з рішення Кагарлицької міської ради від 27 грудня 2007 року № 222, міська рада на підставі статей 3, 12, 121 ЗК України вирішила передати безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,07 га по АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.84).
 
Відповідно до поданої відповідачкою виписки з наказу від 10 липня 1975 року № 159 по Кагарлицькому цукрокомбінату, за згодою ОСОБА_14 , зменшено її земельну ділянку на 0,7 га та виділено під будівництво житлового будинку ОСОБА_9 0,06 га, а також 0,01 га для під`їзної дороги по АДРЕСА_5 (т.1 а.с.43).
 
Згідно з планом земельної ділянки площею 600 кв. м у АДРЕСА_1 , що відведена ОСОБА_9 за проектом № 346-вар-3 у безстрокове користування під забудову, розмір відведеної земельної ділянки складає 21 х 29 м та передбачає під`їзд вздовж ділянки ОСОБА_15 (т.1 а.с.44)
 
За змістом пункту 2 рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 12 червня 2001 року № 52 ОСОБА_9 надано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_4 площею 0,01 га за рахунок вилученої земельної ділянки площею 0,003 га у ОСОБА_7 (т.1 а.с.171-172). 
 
Отже, апеляційним судом було встановлено, що на час ухвалення органом місцевого самоврядування рішення про надання ОСОБА_2 земельної ділянки у власність, у користуванні останньої перебувало 0,06 га, що були відведені у безстрокове користування відповідно до рішення 1975 року та 0,01 га відповідно до рішення 12 червня 2001 року.
 
За наведених обставин апеляційний суд вважав, що рішенням Кагарлицької міської ради від 27 грудня 2007 року відповідачці ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянки площею 0,07 га, що перебувала у її користуванні, натомість доказів надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,093 га матеріали справи не містять. 
 
В матеріалах справи наявний висновок судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/111-21/36111-ЗТ від 07 вересня 2021 року, за змістом якого встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_2 площею 0,0932 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3222210100:01:405:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , не накладається, межі не перетинаються на земельну ділянку ОСОБА_1 площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визначити накладання меж зазначеної земельної ділянки ОСОБА_2 на проїзд, розташований біля вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 не видається за можливе у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи «Плану забудови земельної ділянки», виданого на ім`я ОСОБА_1 (т.1 а.с.99-109).
 
Також за змістом висновку судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/111-22/48192-ЗТ від 11 квітня 2023 року встановлено, що межі земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до каталогу координат, вказаних в кадастровому плані земельної ділянки, що знаходиться на сторінці 17 тому № 1 цивільної справи, не відповідають фактичним межам (на місцевості) земельної ділянки, які знаходяться на CD-R - диску у томі № 2 цивільної справи. 
Земельна ділянка згідно каталогу координат «Кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 », що знаходиться на сторінці 17 тому № 1 цивільної справи, накладається на земельну ділянку з кадастровим номером 3222210100:01:405:0031 ОСОБА_2 , згідно каталогу координат «Технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на земельні ділянки, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_2 м. Кагарлик, Кагарлицького р-ну Київської області».
Відповідно до Генеральних планів міста Кагарлик по АДРЕСА_6, станом на 1987 рік та станом на 2013 рік, землі загального користування біля земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 зі сторони земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,0932 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3222210100:01:405:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , не передбачені. 
План забудови земельної ділянки ОСОБА_7 , який міститься в томі № 1 на аркуші 20, не містить каталог координат поворотних точок меж, за допомогою яких можливо встановити місце розташування (місцеположення) земельної ділянки і, зокрема, зображений проїзд, тому встановити чи накладається межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222210100:01:405:0031 на фактичні межі проїзду, не можливо. 
При цьому експертом зазначено, що фактичний проїзд, який проходить по території ділянки ОСОБА_2 , знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 3222210100:01:405:0031, яка згідно «Державного акту направо власності на земельну ділянку» серія ЯД№ 787669 від 06 серпня 2009 року, перебуває у приватній власності з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та використовується для проїзду (проходу) та обслуговування свого житлового будинку (т.2 а.с.64-79).
 
Таким чином, апеляційний суд встановив, що обидва експертні висновки по суті стосуються двох питань: накладення земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також наявності проїзду, що розташований вздовж земельної ділянки ОСОБА_1 .
 
Щодо питання накладення земельних ділянок, то апеляційний суд зазначив, що у експертних висновках надано вичерпні й обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання, що підтверджують відсутність накладення земельних ділянок відповідача та позивача.
 
Щодо накладення, встановленого у висновку експертизи № СЕ-19/111-22/48192-ЗТ від 11 квітня 2023 року, на яке посилається позивач, обґрунтовуючи порушення свого права, то в цьому питанні апеляційний суд взяв до уваги висновок експертизи № СЕ-19/111-21/36111-ЗТ від 07 вересня 2021 року, оскільки саме у цьому висновку надано оцінку відповідності координат земельної ділянки ОСОБА_2 згідно каталогу координат «Технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на земельну ділянку та земельної ділянки ОСОБА_1 згідно каталогу координат «Технічної документації по складанню державних актів на право приватної власності на землю громадян м. Кагарлик Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області». Вказаний висновок повністю узгоджується із дослідницькою частиною висновку експертизи № СЕ-19/111-22/48192-ЗТ від 11 квітня 2023 року, в якому експерт зазначає про співпадіння поворотних точок земельних ділянок, співпадіння меж А-Б та Г-А та їх довжини, а отже відсутності накладення.
 
Накладення, що встановлене у висновку експертизи № СЕ-19/111-22/48192-ЗТ від 11 квітня 2023 року, ґрунтується на координатах поворотних точок технічної документації, що розроблена на замовлення позивача у 2021 році із застосуванням геодезичної референцної системи координат УСК-2000 із подальшою обробкою геодезичних вимірювань в систему координат 1963 року, у той час коли первісна технічна документація розроблялась у системі координат 1963 року й координати поворотних точок у ній є відмінними.
 
З огляду на наведене, апеляційний суд вважав, що накладання земельних ділянок відсутнє.
 
Водночас, у питанні проїзду загального користування, то апеляційний суд встановив, що наявність цього проїзду із 1975 у повному обсязі підтверджується матеріалами справи, а саме: 
−     випискою з наказу № 159 від 10 липня 1975 року по Кагарлицькому цукрокомбінату, відповідно до якого вилучено 0,01 га для під`їзної дороги по АДРЕСА_5 ; 
−     планом земельної ділянки площею 600 кв. м у АДРЕСА_1 , яка відведена у безстрокове користування ОСОБА_9 за проектом № 346-вар-3 у безстрокове користування під забудову, розмір відведеної земельної ділянки становить 21 х 29 м та передбачає під`їзд вздовж ділянки ОСОБА_15 ; 
−     рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 12 червня 2001 року № 52, пунктом 3 якого встановлено проїзд загального користування між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 розміром 3,5 х 39 м біля АДРЕСА_6 в глибині дворів; 
−     викопіюваннями з генплану міста Кагарлик, що містяться у матеріалах технічних документації позивача та відповідача (т.1 а.с.75 зворот, а.с.84 зворот).
 
У висновку судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/111-22/48192-ЗТ від 11 квітня 2023 року зазначено, що фактичний проїзд, який проходить по території ділянки ОСОБА_2 , знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 3222210100:01:405:0031, яка, згідно «Державного акту на право власності на земельну ділянку» серія ЯД № 787669 від 06 серпня 2009 року, перебуває у приватній власності з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» та використовується для проїзду (проходу) та обслуговування свого житлового будинку.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Матюшенкова Д. В. підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
 
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
 
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
В силу частин першої та другої статті 78, частини першої статті 79 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
 
Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
 
Відповідно до положень статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
 
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений статтею 118 ЗК України.
 
Проєкт відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
 
За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
 
Частинами першою-другою статті 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
 
Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
 
Згідно з частиною першою статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
 
Отже, незаконним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення).
 
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодуванням завданих збитків.
 
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Відповідно до статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.
 
Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
 
Вказаний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постановівід 12 грудня2018 року усправі № 2-3007/11(провадження № 14-525цс18).
 
Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
 
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).
 
Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
 
Згідно з частинами першою, четвертою, сьомою статті 55 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.
 
Відповідно до статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.
 
Отже, щоб набути право власності на земельну ділянку необхідно здійснити комплекс робіт: провести кадастрову зйомку землі з геодезичним встановленням меж земельної ділянки, яка включає, зокрема, і, перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки, погодження цих меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.
 
Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає перевірку того, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.
 
Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
 
Частиною першою статті 107 ЗК України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
 
Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року N 43 (далі - Інструкція), чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено відмови у видачі державного акта на землю за відсутності узгоджених меж.
 
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.
 
Згідно з пунктом 2.4 Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив`язкою не менш двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним врахуванням координат поворотних точок меж (державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що виданий  ОСОБА_2 . Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №787669 від 06 серпня 2009 року, на земельну ділянку площею 0,0932 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3222210100:01:405:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є незаконним та порушує його права, оскільки земельна ділянка відповідачки частково накладається на земельну ділянку позивача площею 0,073 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також ОСОБА_2 передано у власність проїзд загального користування.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що відсутність накладення земельних ділянок відповідача та позивача підтверджується висновками судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами проведення судових земельно-технічних експертиз від 07 вересня 2021 року № СЕ-19/111-21/36111-ЗТ та від 11 квітня 2023 року № СЕ-19/111-22/48192-ЗТ. 
 
При цьому апеляційний суд вважав доведеним порушення прав землевласника ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішенням Кагарлицької міської ради від 27 грудня 2007 року № 222 було вирішено передати безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,07 га, натомість оспорюваний державний акт видано ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,0932 га. Тобто, державний акт на право власності на земельну ділянку, до складу якої було включено проїзд загального користування, що забезпечує під`їзд до земельної ділянки та будинку ОСОБА_1 , видано за відсутності рішення повноваженого органу. 
 
Однак, апеляційний суд не звернув увагу на те, що пунктом 4 рішення Кагарлицької міської ради від 27 грудня 2007 року №222 міська рада вирішила остаточний розмір земельної ділянки визначити в технічній документації по складанню державного акту на право власності на землю. 
 
Крім того, в цій справі судом першої інстанції було витребувано дві технічні документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 за адресою:  АДРЕСА_1 , та земельну ділянку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
 
У технічній документації позивача наявний акт про встановлення зовнішньої межі земельної ділянки від 03 липня 2008 року, який підписаний чоловіком відповідача по справі ОСОБА_9 .
 
У технічній документації відповідача наявний акт про встановлення зовнішньої межі земельної ділянки від 08 травня 2008 року, який підписаний позивачем ОСОБА_1 . В цьому акті вказано, що земельна ділянка ОСОБА_2 має площу 0,0932 га.
 
Враховуючи викладене, а також з огляду на висновки судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 07 вересня 2021 року                             № СЕ-19/111-21/36111-ЗТ, яким підтверджено, що площа земельної ділянки ОСОБА_2 не накладається на площу земельної ділянки ОСОБА_1 , межі не перетинаються, а висновком судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 11 квітня 2023 року № СЕ-19/111-22/48192-ЗТ навпаки встановлено, що саме межі земельної ділянки ОСОБА_1 не відповідають фактичним межам (на місцевості), земельна ділянка ОСОБА_1 накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач в даному спорі не довів порушене своє право чи інтерес.
 
Суд апеляційної інстанції не спростував обставин, встановлених місцевим судом, не з`ясував належним чином фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та неправильно застосував до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права, у зв`язку з чим безпідставно скасував судове рішення, яке відповідає закону.
 
У пункті 51 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
 
Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Враховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України, із залишенням в силі судових рішень суду першої інстанції.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Оскільки касаційна скарга сторони відповідача підлягає задоволенню, то з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання цієї касаційної скарги, в розмірі 4 358,40 грн. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Матюшенкова Дмитра Вікторовича задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 рокускасувати, а рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року та додаткове рішення цього суду від 23 січня 2024 року залишити в силі.
 
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 4 358 (чотири тисячі триста п`ятдесят вісім) грн 40 коп. судового збору за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                       О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович