ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" вересня 2025 р.           Справа№ 910/3210/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Тищенко А.І. 
 
при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги        Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС»
на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025
у справі № 910/3210/25 (суддя Нечай О.В.)
за позовом Київської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС»
про стягнення 1 140 711,63 грн,
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -
ВСТАНОВИВ:
Київська міська рада (далі також - Рада) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМ Солюшнс» (далі також - Товариство) про стягнення 1 140 711,63 грн безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності, з яких: 272 135,06 грн за період з 14.06.2022 до 31.12.2022, 568 301,96 грн за період з 01.01.2023 до 31.12.2023, 300 274,61 грн за період з 01.01.2024 до 02.07.2024.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 позов задоволено. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС» на користь Київської міської ради грошові кошти в сумі 1 140 711,63 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 688,54 грн.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано нормами статей ст. ст. 79, 79-1, 93, 120, 125, 152, 206 Земельного кодексу України (далі також - ЗК України), ст. ст. 14,   288 Податкового кодексу України (далі також - ПК України), ст. ст. 181, 1212, 1166 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України), ст. ст. 20, 23 Закону України «Про оцінку земель», а також встановленими судом обставинами набуття Товариством у 2016 та 2020 роках права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності та відсутності доказів набуття у встановленому законом порядку права користування земельною ділянкою, на якій розміщено належну Товариству нерухомість.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд визнати поважними причини пропуску Товариством з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС» строку на подання апеляційної скарги, поновити такий строк та відкрити апеляційне провадження у даній справі. Зупинити дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 до закінчення перегляду справи судом апеляційної інстанції. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 в частині стягнення коштів за період із 14.06.2022 по 31.12.2022 на суму 272 135,06 грн та відмовити у задоволенні позовних вимог Київської міської ради у цій частині.
Обґрунтовуючи вимоги за апеляційною скаргою, Товариство вказує на звільнення його від сплати орендної плати у період з14.06.2022 по 31.12.2022 як орендаря земельної ділянки комунальної власності, що розташована на території активних бойових дій на підставі п. 69.14 Підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України, відповідно, у цій частині відсутні підстави і для застосування ст. 1212 ЦК України та стягнення безпідставно збережених коштів, визначених судом на рівні неотриманої орендної плати.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2025, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 у справі № 910/3210/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді - Іоннікової І.А., суддів Коробенка Г.П., Яценко О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2025 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/3210/25.
04.08.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/3210/25.
Службовою запискою секретаря судової палати та розпорядженням Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/401/25 від 13.08.2025 у зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 07.08.2025 про звільнення судді Іоннікової І.А., яка є головуючим суддею у справі, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/3210/25.
Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2025 апеляційну скаргу у справі №910/3210/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2025 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 у справі № 910/3210/25, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 у справі № 910/3210/25 та призначено розгляд скарги на 18.09.2025. Київській міській раді встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу  до 05.09.2025. Ухвалою суду також зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 у справі №910/3210/25.
26.08.2025 через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив Ради на апеляційну скаргу Товариства, у якому висловлено прохання про залишення апеляційної скарги Товариства без задоволення, а оскаржуваного рішення суду - без змін. Рада наголошує на відсутності підстав для застосування абз. 1 п. 69.14 Підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України до спірних правовідносин сторін, оскільки не зареєструвавши право оренди, Товариство не набуло такого права, відповідно, не підпадає під звільнення від сплати орендної плати на підставі згаданої норми ПК України.
В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити позивачеві у задоволенні позову повністю. 
Представник позивача висловив заперечення проти апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність її доводів та вимог, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду - залишити без змін.   
18.09.2025 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  
Колегія суддів, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги виходить з того, що Товариством у цілому не оскаржуються висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з нього, як із фактичного землекористувача грошових коштів на рівні орендної плати. Водночас, Товариство наполягає на відсутності правових підстав для стягнення з нього таких коштів у розмірі 272 135,06 грн за період з 14.06.2022 до 31.12.2022 у зв`язку із звільненням орендарів від сплати орендної плати на підставі абз. 1 п. 69.14 Підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України.
Отже, перегляд оскаржуваного судового рішення здійснюється в межах доводів апеляційної скарги.
Обговоривши доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС», відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши докази наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, згідно з інформаційними довідками від 11.03.2025 № 417316844, №417316703 та №417316482 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю «ВМ Солюшнс» є власником нерухомого майна (нежитлова будівля літ. С, загальною площею 392,4 кв.м, нежитлова будівля загальною площею 2634,1   кв.м та громадський будинок загальною площею 220 кв.м), розташованого на земельній ділянці площею 0,4989 га по вул. Межигірській, 78, 78 літ. "О", 78 літ. "Ь" у Подільському районі міста Києва з 2020, 2016 та 2020 року відповідно, про що зроблено записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.12.2020, 21.07.2016 та 01.12.2020, номери записів про право власності: 39586246, 15507065 та 39587598 (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна - 2147534980000, 697388580000 та 2188523480000).
Зазначені об`єкти нерухомого майна розташовані на земельній ділянці площею 0,4989   га з кадастровим номером 8000000000:85:316:0050 по вул. Межигірській, 78, 78 літ.   «О», 78 літ. «Ь» у Подільському районі міста Києва.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000696652024 від 19.03.2024 державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:316:0050, площею 0,4989 га, за адресою: вул. Межигірська, 78, 78 літ. «О», 78   літ. «Ь» у Подільському районі міста Києва проведена 14.06.2022 Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 15.02.2022, з кодом виду цільового призначення - 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.
08.02.2024 Київською міською радою прийнято Рішення №772/7813 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ВМ Солюшнс» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель і громадського будинку на вул.   Межигірській, 78, 78, літ. «О», 78, літ. «Ь» у Подільському районі міста Києва».
На підставі зазначеного рішення між сторонами було укладено Договір оренди земельної ділянки від 03.07.2024 № 1545, предметом якого є передання Київською міською радою в оренду ТОВ «ВМ Солюшнс» земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:316:0050, площею 0,4989 га, за адресою: вул. Межигірська, 78, 78 літ. «О», 78   літ. «Ь» у Подільському районі міста Києва.
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000696652024 від 19.03.2024, нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 14.03.2024 становить 19 909 511,88 грн.
За даними Головного управління ДПС у місті Києві (лист від 14.03.2025 № 8627/5/26-15-04-15-03) відповідач податкові декларації по платі за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) до ДПІ не подавав, орендну плату за землю у період з 14.06.2022 по 03.07.2024 не вносив.
Предметом спору у справі, що переглядається, є вимога Ради про стягнення з Товариства як з власника нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 8000000000:85:316:0050, площею 0,4989 га, за адресою: вул. Межигірська, 78, 78 літ. «О», 78 літ. «Ь» у Подільському районі міста Києва, на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 14.06.2022 по 02.07.2024 у сумі 1 140 711,63 грн.
Суд першої інстанції, розглядаючи спір дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».
Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, і єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
За змістом вказаних положень Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина 2 статті 1166 Цивільного кодексу України).
Натомість предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
За змістом положень глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Частиною 1 статті 93 та статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 цього Кодексу).
Таким чином, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини 2 статті 120 Земельного кодексу України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та постанові Верховного Суду від 28.02.2020 у справі № 913/169/18 було викладено правовий висновок, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
Згідно з частинами 1-4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Згідно з інформаційною довідкою від 07.02.2025 № 412053076 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником земельної ділянки площею 0,4989 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0050) по вул. Межигірська, 78, 78 літ. "О", 78 літ. "Ь" у Подільському районі міста Києва є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Цільове призначення вищевказаної земельної ділянки: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.
Колегія суддів враховує, що 03.07.2024 між Радою та Товариством укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п. 2.1 якого об`єктом оренди є земельна ділянка площею 0,4989 га, кадастровий номер 8000000000:85:316:0050.
Однак, матеріали справи не містять доказів належного оформлення відповідачем права користування цією земельною ділянкою у спірний період, а саме, з 14.06.2022 до 02.07.2024.
Отже, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що Товариство користувалося цією земельною ділянкою у спірний період без достатньої правової підстави.
За змістом частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлових приміщень, які належать відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. Наведена правова норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.
За викладеного, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв`язку з користуванням Товариством у спірний період нерухомим майном (нежитлова будівля літ. С, загальною площею 392,4 кв.м, нежитлова будівля загальною площею 2634,1 кв.м та громадський будинок загальною площею 220 кв.м), презюмується користування спірною земельною ділянкою.
Розрахунок розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати здійснено Київською міською радою на підставі Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000696652024 від 19.03.2024.
Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу) (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).
Відповідач, як установлено судом, у спірний період не був власником та постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. При цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата.
Нормативна грошова оцінка земельних ділянок для цілей розділу XII, глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ст. 14.1.125 Податкового кодексу України).
Орендна плата для цілей розділу XII цього Кодексу - це обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди (ст. 14.1.136 Податкового кодексу України).
Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (ст. 288.4 Податкового кодексу України).
Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки (статті 288.5.1, 288.5.2 Податкового кодексу України).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що Товариство, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти).
У даному випадку спір пов`язаний зі стягненням безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне (позадоговірне) використання відповідачем земельної ділянки, а відтак під час вирішення спору суд, зокрема, керується наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 правовим висновком щодо застосування у подібних правовідносинах норми статті 1212 Цивільного кодексу України.
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17).
Відповідно до частини другої статті 20 та частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Отже, суд першої інстанції правильно зауважив, що Радою здійснено розрахунок позовних вимог, виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки 8000000000:85:316:0050, що узгоджується з нормами матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини сторін.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок Ради, погоджується з висновками суду першої інстанції про правильність його проведення на основі належних і допустимих доказів - Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000696652024 від 19.03.2024 щодо земельної ділянки площею 0,4989 га (кадастровий номер 8000000000:85:316:0050) по вул. Межигірська, 78, 78 літ. "О", 78 літ. "Ь" у Подільському районі міста Києва, з урахуванням відповідних коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів також виходить з того, що під час розгляду справи судом першої інстанції, Товариство не надавало жодних заперечень щодо правильності здійснених Радою нарахувань.
Натомість, звертаючись з апеляційною скаргою, Товариство вказує на наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин сторін, що виникли у період з 14.06.2022 по 31.12.2022 п. 69.14 Підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України.
Надаючи оцінку доводам Товариства, колегія суддів не знаходить підстав для їх врахування.
Так, пунктом 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України установлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у цьому пункті.
Згідно з підпунктом 69.14 п. 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023, який набрав законної сили 06.05.2023) за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
При цьому, плата за землю, як вже зазначалося вище, є загальнодержавним податком, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України у вказаній редакції).
Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовується поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».
У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Отже, власники і землекористувачі земельних ділянок сплачують плату за землю (в т.ч. земельний податок) з дня виникнення права власності, права постійного користування земельною ділянкою.
Оскільки за Товариством будь-яке право на спірну земельну ділянку не зареєстровано у встановленому законодавством порядку, у контролюючого органу в силу вимог пунктів 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України відсутні обов`язки та, відповідно, повноваження на стягнення податкових зобов`язань зі сплати земельного податку.
З урахуванням наведених приписів Податкового кодексу України та встановлених судом фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм Податкового кодексу України.
Враховуючи викладене, положення п. 69.14. підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України не підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Колегія суддів відхиляє посилання Товариства на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 у справі №910/7998/24, оскільки у більш пізніх постановах вказаного суду, і головуючий суддя, і судді, які входили до складу колегії, зокрема, у постановах від 24.04.2025 у справі №910/11558/24, від 03.04.2025 у справі №910/13062/24, від 19.03.2025 у справі №910/13042/24, від 10.04.2025 у справі №910/6404/24, від 02.07.2025 у справі №910/8635/24, від 29.07.2025 у справі №910/2625/25, від 29.07.2025 у справі №910/11916/24 висловили правову позицію щодо неможливості застосування до спірних правовідносин (стягнення безпідставно збережених коштів за фактичне користування землею) положень пп. 69.14 п. 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1   ст. 269 ГПК України   встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС», колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Колегія суддів також враховує доводи відзиву на апеляційну скаргу у тій мірі, у якій вони узгоджуються з висновками суду, зробленими за результатами апеляційного перегляду спору.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.  
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС».
Керуючись ст. ст. 129, 269, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -    
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМ СОЛЮШНС» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 у справі №910/3210/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 у справі № 910/3210/25 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 у справі № 910/3210/25.
4. Матеріали справи №910/3210/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.
            Повний текст постанови складено 22.09.2025. 

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                А.І. Тищенко