П
ОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
09 жовтня 2025 року
м. Київ

справа № 991/4674/24
провадження № 51-3822км24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисників                                                   ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , 
захисника                                                   ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                              ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 09 липня 2024 року про повернення її апеляційної скарги на вирок Вищого антикорупційного суду                      від 05 червня 2024 року в  кримінальному провадженні, унесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 52016000000000241, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2                        ст. 364, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 209 Кримінального кодексу України (далі - КК),
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки с. Фурси Білоцерківського району Київської області, жительки АДРЕСА_3 , зареєстрованої там же, такої, що не має судимості,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2                         ст. 364, ч. 3 ст. 209 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. Вищий антикорупційний суд вироком від 05 червня 2024 року в підготовчому судовому засіданні затвердив угоду про визнання винуватості, укладену 30 травня 2024 року в кримінальному провадженні  № 52016000000000241 між прокурором третього відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_11 й обвинуваченими ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .  
2. Цим вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 5 ст. 27, ч. 3                         ст. 209 КК, і призначено йому на підставі ст. 70 КК остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в юридичних особах приватного права, на строк 1 рік 1 місяць зі штрафом 1 тис. неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 1 місяць і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
3. Також цим вироком ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 209 КК,                         і призначено їй на підставі ст. 70 КК остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в юридичних особах приватного права, на строк                1 рік 1 місяць зі штрафом 1 тис. неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 1 місяць і покладено на неї обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
4. Відповідно до вимог ст. 77 КК додаткові покарання, призначені ОСОБА_9                                   і ОСОБА_10 у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в юридичних особах приватного права, і штрафу, суд постановив виконувати реально.
5. Крім того, постановлено стягнути на користь держави солідарно із ОСОБА_9                          і ОСОБА_10 процесуальні витрати на проведення судових експертиз на загальну суму 34 334,40 грн.
6. Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_12 подала апеляційну скаргу на вирок Вищого антикорупційного суду від 05 червня 2024 року щодо затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора та обвинуваченими ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .
7. Суддя Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду ухвалою від 09 липня 2024  року зазначену апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 повернув особі, яка її подала, у порядку, визначеному п. 2 ч. 3 ст. 399 Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), оскільки апеляційну скаргу подала особа, яка не має права її подавати. 
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
8. У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. На її думку, у вироку на підставі угоди щодо  ОСОБА_9 і ОСОБА_13 хоча і зазначено, що вони вчиняли злочини разом з Особами 1, 2 і 3, проте під час формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд указав обставини, які дозволяють ідентифікувати  ОСОБА_12  як особу, що вчиняла кримінальні правопорушення у співучасті з ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , вироком усупереч презумпції невинуватості було встановлено факт вчинення ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК. Суддя апеляційного суду, вирішуючи питання про відповідність апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 на вирок, не дослідив належним чином мотивувальної частини цього рішення, яка містить указівку на посаду та інші дані ОСОБА_12 як обов`язковий елемент для її обвинувачення, і безпідставно відмовив у відкритті апеляційного провадження, пославшись лише на відсутність у резолютивній частині вироку даних, які б дозволили ідентифікувати ОСОБА_12 як виконавця вчинення злочину за пособництва ОСОБА_9 і                ОСОБА_10 . Крім того, скаржниця підкреслює, що досудове розслідування обставин, зазначених у вироку про затвердження угоди, здійснювалося в межах одного кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і   ОСОБА_12 за                                 № 52016000000000241 від 14 липня 2016 року, обвинувальний акт в якому перебуває на розгляді у Вищому антикорупційному суді, а отже, вирок на підставі угоди про визнання винуватості ОСОБА_9 і ОСОБА_10 може мати преюдиційне значення для подальшого провадження щодо ОСОБА_12 . Заявник зауважує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено згідно з положеннями закону; при цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату (справи «Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland), «Нераттіні проти Греції» (Nerattini v. Greece) , «Діду проти Румунії» (Didu v. Romania)); попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості (справи «Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland)). На думку захисниці, Вищий антикорупційний суд, вирішуючи питання про відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону і встановивши підстави, передбачені ч. 7 ст. 474 КПК, а саме те, що її умови порушують права, свободи та інтереси іншої особи, повинен був відмовити в її затвердженні, проте не зробив цього, чим допустив істотне порушення кримінального процесуального закону, яке є безумовною підставою для скасування цього рішення, а суд апеляційної інстанції, повернувши апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_12 , обмежив її право на апеляційний перегляд, закріплене в  п. 8 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст. 7, ч. 6 ст. 9, ст. 24 КПК, не врахував правових висновків Верховного Суду.                     
 
9. Захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , а також захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 подали заперечення на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 .

Позиції учасників судового провадження
 
10. У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу, просила
задовольнити її, скасувавши ухвалу судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 09 липня 2024 року та призначивши новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
 
11. Засуджений ОСОБА_9 , захисники ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вважали, що касаційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, просили залишити без зміни рішення апеляційного суду.
 
12. Прокурор ОСОБА_5 уважав, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню, просив залишити без зміни ухвалу судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 09 липня 2024 року. 

Мотиви Суду
13. Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, водночас вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
14. За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність              і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
15. Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства - забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
16. Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого               в порядку, передбаченому цим Кодексом.
17. Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
18. Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження. Відповідно до п. 2 ч. 3     ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
19. Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
20. Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК вирок на підставі угоди може бути оскаржено                    в порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.
21. За правилами ч. 4 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено:
1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладання угоди;
2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угоди не може бути укладено.
22. Постанова Верховного Суду України від 03 березня 2016 року у справі № 5-347кс15 містить правовий висновок, з яким погодилася об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду (постанова від 18 травня 2020 року у справі                   № 639/2837/19, провадження № 51-5394кмо19), про те, що конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком установленої законом заборони на таке оскарження. При цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя і для звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК. Отже, під час вирішення питання, чи є підстави для оскарження рішення суду до суду вищого рівня певною особою, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді, ключовим є з`ясування, чи насправді це рішення стосується інтересів конкретної особи. 
23. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, і на це звернув увагу апеляційний суд, вирок про затвердження угоди стосується  виключно  обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які уклали угоду про визнання винуватості. Суд першої інстанції не здійснював дослідження та оцінки правомірності дій інших осіб, які угоду не укладали, а отже не вирішував наперед питання про права, свободи чи інтереси підзахисної заявниці й не створював преюдицію для неї. Більше того, Вищий антикорупційний суд підкреслив, що не уповноважений у цій справі давати оцінку наданим обвинуваченими викривальним показанням щодо іншої особи, оскільки вони підлягають оцінці у відповідній справі.
24. Крім того, у тексті вироку особисті дані про співучасників  ОСОБА_9 і ОСОБА_10 не зазначені, у всіх частинах вироку вони названі Особами 1, 2 і 3. 
25. Як правильно відзначив суд апеляційної інстанції, викладення у вироку формулювання обвинувачення є вимогою КПК. У цьому кримінальному провадженні формулювання обвинувачення стосується виключно ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , у ньому відсутні жодні посилання на персональні дані ОСОБА_12 , адже у вироку йдеться про осіб, дані щодо яких повністю знеособлені та яких неможливо ідентифікувати без дослідження інших процесуальних документів, складених стороною обвинувачення, і відповідних доказів. Зазначення в мотивувальній частині вироку під час викладення фактичних обставин злочину даних про посаду чи дії іншої особи, у вчиненні кримінального правопорушення в співучасті з якою обвинувачується особа - сторона угоди, є лише обов`язковим елементом конкретизації обвинувачення ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , без чого неможливо повністю сформулювати обвинувачення, і не може свідчити про автоматичне встановлення винуватості іншої особи, питання про винуватість якої не вирішується в цьому провадженні. 
26. Доводи заявниці про те, що ОСОБА_12 можна ідентифікувати шляхом зіставлення формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним у вироку щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , з даними, наведеними в обвинувальному акті                                         № 52016000000000241 від 14 липня 2016 року, який перебуває на розгляді у Вищому антикорупційному суді, з огляду на що вказаний вище вирок стосується прав, свобод та інтересів її підзахисної і повинен бути предметом апеляційного провадження за її апеляційною скаргою, є безпідставними.
27. За правовою позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19 (провадження № 51-5394кмо19) дані про осіб, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальному акті, повідомленні про підозру тощо) у цьому ж чи іншому кримінальному провадженні, не можуть бути приводом уважати вирок на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. Ці процесуальні документи, на відміну від вироку суду, містять твердження сторони обвинувачення про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК), з викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні  відповідно до вимог статей 91, 92, 277, 291 КПК.
28. Також є необґрунтованими твердження захисниці про те, що встановлені вироком на підставі угоди про визнання винуватості ОСОБА_9 і ОСОБА_10 обставини можуть мати преюдиційне значення для вирішення провадження щодо ОСОБА_12 . 
29. Суд неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що обставини, встановлені в оскаржених рішеннях, не є преюдиційними для суду, який буде розглядати обвинувачення проти іншої особи і який має самостійно оцінити надані сторонами докази та зробити висновок щодо доведеності обставин, важливих для вирішення справи.
30. Зокрема, Верховний Суд у постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 700/361/17 (провадження № 51-1840км20) зазначив, що в кримінальному процесуальному праві преюдиції, як загальні положення (правила, факти), в силу яких суд, що здійснює оцінку доказів, вправі вважати встановленими обставини, які мають значення для вирішення кримінальної справи, як такі, що не потребують повторного чи додаткового дослідження, оскільки факт розцінюється суддею як безспірний (установлений компетентним органом і такий, що спрощує оцінку даних), є допустимими для застосування виключно у випадках, прямо передбачених КПК. Відповідно до ст. 90 цього Кодексу таким, що має преюдиціальне значення для суду, котрий вирішує питання про допустимість доказів, є рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним установлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, на обов`язковість яких Верховна Рада України надала згоду. Отже, ст. 90 КПК указує лише на преюдиціальне значення рішення національного чи міжнародного суду, яким установлено порушення прав і свобод людини, для вирішення питання щодо допустимості тих чи інших доказів. Таким чином, КПК не містить норми, яка б вказувала на преюдиційне значення судових рішень для доказування фактичних обставин кримінального правопорушення в межах іншого кримінального провадження щодо інших осіб.
31. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,         ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.
32. Згідно з ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Крім того, чинний КПК не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи. 
33. З урахуванням наведеного рішення апеляційного суду про повернення апеляційної скарги захисника  ОСОБА_6 , поданої в інтересах ОСОБА_12 на вирок Вищого антикорупційного суду від 05 червня 2024 року,яким затверджено угоду про визнання винуватості ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , відповідає вимогам закону та є обґрунтованим. Таким чином, касаційна скарга захисника  ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 440-442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
 
Ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 09 липня 2024 року про повернення апеляційної скарги захисника  ОСОБА_6  на вирок Вищого антикорупційного суду від 05 червня 2024 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6  - без задоволення.
 
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                               ОСОБА_3