Справа № 297/2352/24

Закарпатський апеляційний суд

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.09.2025                 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді  Феєра І. С., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/510/24 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Біловара Б. Ю. на постанову судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.06.2024. 
Цією постановою:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , непрацюючий, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 8500 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 605 грн 60 коп. судового збору.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 247991 від 19.05.2024 та постанови суду від 11.06.2024 вбачається, що ОСОБА_2 19.05.2024 приблизно о 09 год 20 хв був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку 187 прикордонного знаку на околиці н. п. Берегове (територія Берегівської ОТГ), на відстані близько 7000 метрів від лінії державного кордону, при здійсненні спроби незаконного перетину Державного кордону України з України в Угорщину, поза пунктами пропуску, в складі групи осіб, чим порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України» від 04.11.1991, за що відповідальність передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат Біловар Б. Ю. просить постанову судді від 11.06.2024 скасувати, а провадження у справі закрити. Вказує на те, що фабула протоколу не містить всіх необхідних передбачених нормами права відомостей, адже чіткого опису вчинення протиправних дій у вигляді незаконного перетинання або спроби незаконного перетинання державного кордону України зі сторони ОСОБА_2 , які б утворювали склад адміністративного правопорушення – відсутні. Твердження про те, що ОСОБА_2 було виявлено при спробі незаконного перетину державного кордону поза пунктом пропуску в складі групи осіб не відповідає дійсності, оскільки в момент затримання ОСОБА_2 перебував не на лінії державного кордону, а біля комплексу «Жайворонок» в м. Берегово, що не утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. До протоколу не додано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_2 наміру на незаконний перетин державного кордону України, а висновок суду про те, що вина ОСОБА_2 підтверджена його поясненнями та матеріалами справи, не відповідає дійсності. Крім того, справа у порушення вимог ч. 2 ст. 277 КУпАп не була розглянута протягом доби і ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про час та місце її розгляду. При цьому, суд безпідставно залишив поза увагою клопотання захисника про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення судового засідання, розглянувши справу без участі сторони захисту, чим порушив право ОСОБА_2 на захист.

-2-

Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та його захисника-адвоката Біловара Б. Ю., неявка яких з урахуванням положень ст. 294 КУпАП не перешкоджає її розгляду. При цьому, враховується те, що захисник-адвокат Біловар Б. Ю. повідомлений за допомогою смс-повідомлення, про що свідчить відповідна довідка про доставку, а ОСОБА_2 надсилалось повідомлення про час та місце розгляду справи, однак таке повернулось без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Указані факти свідчить про те, що апеляційним судом вжито всіх можливих заходів щодо повідомлення учасників про час та місце розгляду справи. Разом з тим, клопотань про відкладення розгляду справи та відомостей про поважність причин неявки ОСОБА_2 до апеляційного суду не надходило, а захисник-адвокат Біловар Б. Ю. подав клопотання про розгляд апеляційної скарги без їхньої участі. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип – верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 та захисника-адвоката Біловара Б. Ю., що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст. 268, 271 КУпАП.
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.
Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_2 належним чином дотримані.
Протоколом про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 247991 від 19.05.2024 стверджується, що 19.05.2024 приблизно о 09 год 20 хв ОСОБА_2 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку 187 прикордонного знаку на околиці н.п. Берегове (територія Берегівської ОТГ), на відстані близько 7000 метрів від лінії державного кордону, при здійсненні спроби незаконного перетину Державного кордону України з України в Угорщину, поза пунктами пропуску, в складі групи осіб, чим порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України» від 04.11.1991.

-3-

З протоколу також вбачається, що зміст протоколу ОСОБА_2 доведений, права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП йому роз`яснені, однак ОСОБА_2 відмовився від підпису протоколу та надання пояснень у присутності двох свідків. При цьому, ОСОБА_2 не заявляв клопотань про забезпечення йому захисника.
Вказані у протоколі обставини підтверджуються протоколом про адміністративне затримання від 19.05.2024 (а. с. 1), протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 19.05.2024 (а. с. 2). 
Вищенаведені докази, які є належними та допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки сумнівів у їх достовірності чи порушень під час їх підготовки та збирання у ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_2 у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення.
Поряд з тим, жодного доказу, який би ставив під сумніви правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , стороною захисту не надано.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено даних, які би давали підстави вважати, що інспектор прикордонної служби 1 категорії відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_3 був упереджений під час затримання та складання відносно ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, і що у нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги й на такі не посилається сторона захисту в апеляційній скарзі.
У матеріалах справи про адміністративне правопорушення також відсутні будь-які відомості, які би свідчили про зацікавленість представників прикордонної служби, які затримали ОСОБА_2 за порушення ним вимог ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу», п. 8, 10 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998, відтак склали відносно нього протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, у результатах розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 . У підтвердження цього немає жодних доказів не лише у матеріалах справи, такі не додано і до апеляційної скарги й на такі не посилається сторона захисту в апеляційній скарзі.
Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що вищевказаний інспектор при виконанні своїх обов`язків діяв у межах наданих йому повноважень.
Разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги, не встановлено й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_2 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусової відмови від підписання ним складених щодо нього адміністративних матеріалів та відмови від надання пояснень з приводу обставин, що мали місце. 
Між тим, апеляційний суд бере до уваги відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 оскаржував незаконність дій працівників прикордонної служби при його затриманні та складанні відносно нього адміністративних матеріалів.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до диспозиції частини першої статті 204-1 КУпАП, передбачена відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в 
-4-
пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.
Частиною 2 цієї статті передбачено відповідальність за ті самі дії, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_2 , суть вчиненого ним правопорушення полягає у спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України в складі групи осіб.
Згідно ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.
Пункт пропуску через державний кордон України – це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.
Отже, ознакою об`єктивної сторони правопорушення, за яке передбачена відповідальність частиною другою статті 204-1 КупАП є, зокрема, перетинання або спроба перетинання державного кордону України групою осіб поза пунктами пропуску через державний кордон України.
Таким чином, незважаючи на наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд оцінює їх як обрану лінію захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності, оскільки вони спростовуються сукупністю належних та допустимих доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.
Тому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи доведено, що ОСОБА_2 19.05.2024 приблизно о 09 год 20 хв здійснив спроби незаконного перетину державного кордону з України в Угорщину, поза пунктами пропуску, в складі групи осіб, у результаті чого був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку 187 прикордонного знаку на околиці н. п. Берегове (територія Берегівської ОТГ), на відстані близько 7000 метрів від лінії державного кордону.
У зв`язку з чим, неспроможними є і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 було виявлено при спробі незаконного перетину державного кордону поза пунктом пропуску в складі групи осіб не відповідає дійсності, оскільки в момент затримання ОСОБА_2 перебував не на лінії державного кордону, а біля комплексу «Жайворонок» в м. Берегово. Апеляційний суд бере до уваги те, що стороною захисту не надано жодних доказів у підтвердження того, що ОСОБА_2 перебував у зазначені в протоколі час та місці з іншою метою, ніж спроба на незаконний перетин державного кордону. 
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні переконливі відомості, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_2 , який є мешканцем м. Київ, знаходився в межах прикордонної смуги на напрямку прикордонного знаку № 187, на відстані 7000 метрів від лінії державного кордону України, під час дії воєнного стану та тимчасової заборони чоловікам у віці від 18 до 60 років перетину державного кордону України, з іншою метою, а ніж спроба незаконного перетину державного кордону поза межами пунктів пропуску.

-5-

Відхиляючи вказані доводи, апеляційний суд бере до уваги і те, що стороною захисту не надано жодних доказів, які б із достовірністю свідчили про те, що ОСОБА_2 станом на 19.05.2024 мав право на вільний виїзд за межі України через встановлені пункти пропуску.
Наявні в матеріалах справи докази безумовно свідчать про наявність у ОСОБА_2 наміру на незаконний перетин державного кордону.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_2 під час затримання не заперечував своєї вини та обставини, викладені у протоколі.
Із цих підстав, неспроможними є і доводи апеляційної скарги про те, що фабула протоколу не містить всіх необхідних передбачених нормами права відомостей, адже чіткого опису вчинення протиправних дій у вигляді незаконного перетинання або спроби незаконного перетинання державного кордону України зі сторони ОСОБА_2 не вчинялось. Вказані доводи не знаходять свого підтвердження та спростовуються змістом протоколу, з якого вбачається, що у такому викладено суть правопорушення, яке ОСОБА_2 не заперечувалось.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що докази покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, визнаються належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, доповнюють один одного, та є такими, що не викликають сумніву.
При розгляді справи цим доказам суд дав належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження, і такі відхиляються.
Тому, твердження про те, що до протоколу не додано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_2 наміру на незаконний перетин державного кордону України, апеляційний суд визнає неприйнятними, оскільки наявні в матеріалах справи докази є достатніми для підтвердження вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. 
Такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та не являються підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що справа у порушення вимог ч. 2 ст. 277 КУпАп не була розглянута протягом доби і ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про час та місце її розгляду. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно залишив поза увагою клопотання захисника про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення судового засідання, розглянувши справу без участі сторони захисту, чим порушив право ОСОБА_2 на захист, апеляційний суд з урахуванням наведеного вище також не бере до уваги. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд звертає увагу на те, що участь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у розгляді справи про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП не є обов`язковою, і відповідно розгляд справи без участі правопорушника не є безумовною підставою для скасування судового рішення, а сам факт подання захисником 10.06.2024 заяви про відкладення судового засідання, свідчить про те, що стороні захисту, у тому числі і ОСОБА_2 , було відомо про час та місце розгляду справи.

-6-

Тому, апеляційний суд вважає, що право на захист ОСОБА_2 не порушено.
Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззаперечну винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставиться йому за провину.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є спробою уникнути адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення.
За таких обставин, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності є підтвердженням в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, отже судом першої інстанції під час розгляду справи дотримано вимоги ст. 279, 280 КУпАП, а доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли.
Також апеляційний суд констатує, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, яке на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування постанови судді, при апеляційному перегляді не встановлено.
На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі  не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.
Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, і будь-яких клопотань із цього приводу не заявлено.
             Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  захисника-адвоката Біловара Б. Ю. залишити без задоволення, а постанову судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.06.2024 щодо ОСОБА_4 ,- без змін.
Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя