ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2025 року                                                                    
м. Київ
справа № 758/11381/23
провадження № 61-15484св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року під головуванням судді Якимець О. І. та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Нежури В. А., Невідомої Т. О., Соколової В. В. від 04 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна, про встановлення факту родинних відносин, зміну черговості права на спадкування та визнання заповіту недійсним, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому просили: 
- встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_5 , яка померла                             ІНФОРМАЦІЯ_1 , є троюрідною тіткою ОСОБА_1 ; 
- встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_5 , яка померла                              ІНФОРМАЦІЯ_1 , є троюрідною тіткою ОСОБА_2 ; 
- змінити черговість одержання права на спадкування ОСОБА_1 та                          ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 з п`ятої черги спадкування за законом на другу чергу спадкування; 
- визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_5 , посвідчений 13 серпня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бузницькою Ю. О., за змістом якого ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовували тим, що померла та матері позивачів були троюрідними сестрами між собою, а відтак померла є троюрідною тіткою позивачів. Дані обставини підтверджено рядом доказів щодо наведеного споріднення та показаннями родичів як свідків. З 2017 року померла хворіла, так як мала хворобу Бехтерєва , що унеможливлювала самостійно здійснювати за собою догляд. Позивачі здійснювали по черзі опіку над нею, матеріально забезпечували, купляли продукти харчування та готували їжу, прибирали у житлі, незадовгого до смерті постійно були присутніми у нічний час, здійснювали витрати на поховання тітки тощо. За сімейними обставинами позивачі не мали можливості постійно бути присутніми у нічний час біля тітки, тому знайшли оголошення у мережі інтернет про Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів. 
13 серпня 2021 року між Центром допомоги та соціального захисту пенсіонерів та ОСОБА_5 було укладено договори про надання соціальних послуг та довічного утримання, а саме присутність особи біля тітки у нічний час. Однак, згодом такі договори були розірвані, адже не передбачали умови перебування відповідної особи біля неї у нічний час. Після смерті ОСОБА_5 її рідна сестра звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. Також після смерті тітки із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 13 серпня 2021 року, звернулась ОСОБА_4 , який був укладений цього ж дня, що й оспорювані договори. Зазначають про те, що волевиявлення тітки під час підписання заповіту не було вільним, адже нотаріус його не оголошувала, тітка не читала жодного документу у момент підписання, а навпаки була впевнена, що підписує договір щодо догляду за нею у нічний час. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Подільський районний суд м. Києва рішенням від 27 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року, відмовив у задоволенні позову.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачами не надано належних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог щодо встановлення юридичного факту, які б надали можливість встановити родинне споріднення позивачів із померлою ОСОБА_5 , а тому відсутні підстави для задоволення цієї вимоги. Щодо позовної вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування з п`ятої черги спадкування на другу чергу спадкування позивачами після смерті ОСОБА_5 , то слід зазначити, що оскільки не встановлено родинних відносин між позивачами та спадкодавцем ОСОБА_5 , що у свою чергу унеможливлює застосування до спірних правовідносин положення статті 1259 ЦК України, а тому дана позовна вимога не підлягає задоволенню. 
Також позивачами не підтверджено жодними доказами щодо недійсності правочину, а саме те, що ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, відсутності волі померлої на вчинення оспорюваного правочину, або безпосереднє його оскарження, а тому суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним, і як наслідок, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявленої вимоги.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду м. Києва                            від 27 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року, в якій просили скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники зазначають неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 705/928/23, від 02 грудня                      2020 року у справі № 638/15738/17, від 20 вересня 2024 року у справі № 522/15604/21, від 14 січня 2019 року у справі № 760/22759/15-ц. Також суди прийняли оскаржувані судові рішення, які не ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суди не оцінили належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та не мотивували їх відхилення або врахування кожного доказу (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не у повній мірі дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору. 
Заявники зазначають, що суди не врахували при вирішення спору чисельні докази, які були ними надані на підтвердження спорідненості з ОСОБА_5 , а також не було враховано того факту, що іншої можливості отримати чи відновити документи на підтвердження їх родинних відносин з ОСОБА_5 у них не має. Також не були враховані пояснення свідків, які також є ріднею померлої.
Арґументом касаційної скарги також є те, що суди першої та апеляційної інстанції, не врахували, що позивачі 5 років доглядали за ОСОБА_5 та самостійно здійснили її поховання.
Також суди, відмовляючи у визнанні заповіту недійсним, не врахували той факт, що            13 серпня 2021 року перед складанням оскаржуваного заповіту, ОСОБА_5 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_7 від 13 серпня 2021 року, відповідно до якого вона передала у власність, а ОСОБА_7 прийняла у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а тому складений нею заповіт щодо зазначеної квартири на ОСОБА_4 втратив юридичну силу, оскільки її квартира перейшла у власність іншій особі.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У березні 2025 року ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Кушнарьов Є. І., надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
У поданому відзиві відповідач зазначила про те, що позивачами не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження їхніх родинних відносин. Також не було надано доказів, які б підтверджували безпорадний стан ОСОБА_5 , а також те, що вона потребувала сторонньої допомоги, опіки або догляду. Позивачі жодним чином не підтвердили факт тривалого надання ними матеріальної або іншої допомоги. ОСОБА_5 за своє життя не скасовувала заповіт, який був складений на ОСОБА_4 , не зверталася до правоохоронних органів з приводу того, що хтось її ввів в оману або вчинив якісь протиправні дії. 
Також ними не було надано жодного доказу того, що ОСОБА_5 в момент складання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, або що заповіт був підписаний не померлою, або відсутності волі померлої на вчинення оспорюваного правочину.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 06 лютого 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Подільського районного суду м. Києва. 
14 березня 2025 року цивільна справа № 758/11381/23 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть від 24 березня 2022 року, серії НОМЕР_1 .
Батьками ОСОБА_1 (позивача-1) є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .
Батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .
Батьками ОСОБА_13 були ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .
ОСОБА_16 та ОСОБА_17 уклали шлюб 03 червня 1925 року, що підтверджено копією запису про шлюб від 03 червня 1925 року № 12.
Батьками ОСОБА_18 є ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 .
ОСОБА_18 уклала шлюб із ОСОБА_21 , що підтверджено копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 .
Судом встановлено, що не надано даних про те, що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 є батьками ОСОБА_14 ; ОСОБА_17 є рідною сестрою ОСОБА_20 ; ОСОБА_23 та ОСОБА_19 є рідними братом та сестрою; батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_21 та ОСОБА_24 .
Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_9 (батько позивач ОСОБА_1 ) та ОСОБА_25 (дружина брата ОСОБА_26 (матері позивача ОСОБА_1 )) повідомили про те, що ОСОБА_1 є дійсно троюрідною племінницею ОСОБА_5 , адже такі відомості їм стало відомо не безпосередньо, а зі слів інших осіб.
13 серпня 2021 року ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження та заповіла квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_27 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бузницькою Ю. О., зареєстровано у реєстрі за № 2952.
У місцевому суді був також допитаний в якості свідка ОСОБА_28 , який надав суду показання про те, що заповіт було укладено у присутності спадкодавця         ОСОБА_5 , приватного нотаріуса, який посвідчував такий заповіт, двох співробітників Центру допомоги та соціального захисту пенсіонерів та у присутності ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо встановлення факту родинних відносин та зміни черговості права на спадкування
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається її спадщина. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України).
У статті 1258 ЦК України зазначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення (частина перша статті 1265 ЦК України).
Таким чином, у п`яту чергу спадкують наступні родичі спадкодавця: онуки (другий ступінь споріднення); правнуки, прабаба, прадід, племінники (третій ступінь споріднення); двоюрідні брати та сестри, двоюрідні онуки; двоюрідні діди та бабки, двоюрідні брати та сестри (четвертий ступінь споріднення); двоюрідні правнуки, двоюрідні прадіди та прабабки, двоюрідні племінники, двоюрідні дядьки та тітки, троюрідні брати та сестри (п`ятий ступінь споріднення); троюрідні правнуки, троюрідні прадіди та прабабки, троюрідні племінники, троюрідні дядьки та тітки, чотириюрідні брати та сестри (шостий ступінь споріднення).
Подібні висновки висловленні у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі № 644/6925/19 (провадження № 61-14618св20) та від 12 липня 2021 року у справі № 449/496/18 (провадження № 61-2557св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 2-350/2004 (провадження № 61-7128св20), від 14 лютого 2024 року у справі                           № 404/7153/20 (провадження № 61-2913св23), від 28 лютого 2024 року у справі                      № 201/8818/21 (провадження № 61-8705св23), 31 січня 2025 року у справі № 539/8/24 (провадження № 61-16741св24). 
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
У справі, яка переглядається, встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А. Г. було заведено спадкову справу до майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі заяви від рідної сестри спадкодавиці - ОСОБА_29 . Під час перевірки даних із спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), приватним нотаріусом було встановлено, що від імені ОСОБА_5 є заповіт від 13 серпня                  2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бузницькою Ю. О. Крім, ОСОБА_3 (рідної сестри спадкодавиці), заяви про прийняття спадщини надійшли від ОСОБА_1 та               ОСОБА_30 , які були надіслані 20 вересня 2022 року від Дев`ятої київської державної нотаріальної контори та приєднанні до матеріалів спадкової справи, однак родинних стосунків з померлою не встановлено. 
Крім зазначених спадкоємців із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася ОСОБА_4 . 
У грудні 2022 року надійшла заява від ОСОБА_31 , який діє в інтересах                        ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій він просив зупинити видачу свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відкриттям провадження у справі про зміну черговості права на спадкування, окрім цього надійшла заява від представника ОСОБА_32 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , щодо зупинення видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із зверненням до суду щодо оскарження заповіту. 
05 квітня 2023 року нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, в якій відмовила ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно до вирішення всіх спірних питань щодо спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_5 .
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи підстави позову й вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи сторін спору та подані ними докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачі не довели належними, допустимим і достовірними доказами своїх родинних зв`язків із спадкодавицею, а саме того, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є їх троюрідною тіткою.
Суди правильно виходили з того, що наявні у матеріалах справи докази не доводять наявність родинних зв`язків між позивачами та спадкодавицею. Окрім того, допитані свідки (зі сторони позивача ОСОБА_1 ) у суді першої інстанції повідомили суду про те, що ОСОБА_1 є дійсно троюрідною племінницею ОСОБА_5 , однак такі відомості їм стали відомі не безпосередньо, а зі слів інших осіб.
Доводи заявників про те, що суди не врахували пояснення свідків, не заслуговують на увагу, та як судами першої та апеляційної інстанції було враховано всі докази та арґументи надані позивачами, в тому числі пояснення свідків у взаємозв`язку з іншими доказами, та надано повну, детальну, достатню та обґрунтовану правову оцінку.
Щодо позовних вимог про зміну черговості спадкування, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що ці вимоги є похідними від встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_5 та позивачами про те, що вона є їх троюрідною тіткою відповідно до статті 1259 ЦК України, що за обставинами справи судом не встановлено.
Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанції надали правильну оцінку спірним правовідносинам та правильно застосували до них норми матеріального права.
Також не заслуговують на увагу доводи позивачів про те, що судами не було взято до уваги те, що вони 5 років здійснювали догляд за ОСОБА_5 та самостійно здійснили її поховання.
Так, із змісту позовної заяви вбачається, що позивачі з 2017 року і по день смерті ОСОБА_5 по черзі здійснювали опіку над померлою, матеріально забезпечували  останню, здійснювали догляд за нею та надавали допомогу у лікуванні, доставці медикаментів, товарів та продуктів, приготуванні їжі, прибиранні будинку, прасуванні, одяганні та купанні, а також понесли витрати на її поховання. Однак, позивачами не надано та матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували зазначені ними обставини.
Щодо позовних вимог про визнання заповіту недійсним
Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (стаття 1235 ЦК України).
Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (стаття 1236 ЦК України).
Загальні вимоги до форми заповіту визначені статтею 1247 ЦК України відповідно до якої, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Статтею 1248 ЦК України визначено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Отже, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                                  від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням наведених норм, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним, оскільки позивачами не надано доказів того, що ОСОБА_5 на час складання заповіту мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що є їх процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України. 
Колегія суддів погоджується із таким висновком судів першої та апеляційної інстанції, оскільки це підтверджується установленими судами обставинами та матеріалами справи.
Арґумент касаційної скарги про не врахування судами того факту, що перед складанням оскаржуваного заповіту, ОСОБА_5 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_7 і до неї перейшло право власності на квартиру, а тому складений заповіт на ОСОБА_4 втратив юридичну силу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки на права та обов`язки позивачів це не впливає, як не впливає і на  його недійсність.
Посилання заявників на загальні висновки у постановах Верховного Суду                               від 17 липня 2024 року у справі № 705/928/23, від 02 грудня 2020 року у справі                           № 638/15738/17, від 20 вересня 2024 року у справі № 522/15604/21, від 14 січня                2019 року у справі № 760/22759/15-ц щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
Отже, обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У наведеній справі суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами прийнято рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалили законне і обґрунтоване судове рішення у цій справі.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.
 
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров