ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

09 вересня 2025 року 
справа №400/6262/24
адміністративне провадження № К/990/31170/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Ханової Р. Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2025 року (судді: Вербицька Н. В., Джабурія О. В., Кравченко К. В.),
у справі №  400/6262/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Піві Прогресівка-Бета»
до Головного управління ДПС у Миколаївській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

УСТАНОВИВ:

Рух справи

04 липня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Піві Прогресівка-Бета» (далі - Товариство, платник податків, позивач у справі) звернулося до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі - податковий орган, відповідач у справі), з урахуванням зменшення позовних вимог за заявою від 31 січня 2025 року, про визнання протиправними та  скасування податкових повідомлень-рішень від 15 березня 2024 року  №  449114290701 (податок на прибуток ) частково на суму 837 756 572,80 грн, №  447814290701 в частині 38 719 348 грн 17 коп. (податок на додану вартість), №  4497142923, яким застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 12 105 грн, в повному обсязі, з мотивів протиправності їх прийняття.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 03 лютого 2025 року частково задовольнив позов Товариства, визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення податкового органу від 15 березня 2024 року №447814290701 на суму 38 705 250 грн, №449114290701 на суму 16 722 275 грн. В решті позовних вимог суд першої інстанції відмовив.

10 лютого 2025 року Товариство подало заяву про ухвалення додаткового рішення по справі в частині розподілу судових витрат, а саме стягнення понесених позивачем судових витрат у розмірі 565 293,15 грн, яка складається з 360 000 грн витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, та 205  293,15 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року позивачу відмовлено в ухваленні додаткового рішення.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2025 року апеляційну скаргу Товариства задоволено частково, ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року про відмову в ухваленні додаткового рішення скасовано, ухвалено постанову, якою частково задоволено заяву позивача, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області на користь Товариства судові витрати за надану правову допомогу у розмірі 70 000 грн та витрати на проведення експертизи у розмірі 360 000,00 грн, всього у розмірі 430 000,00 грн.

22 липня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Миколаївській області   на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від     26 червня 2025 року у справі №400/6262/24, провадження за якою відкрито ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2025 року.

Доводи касаційної скарги

Відповідач подає касаційну скаргу на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 та пункту 1 частини другої статті 353 КАС України.

Так, за позицією податкового органу, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував частину п`яту статті 134 ПК України без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року (справа №826/4466/18), від 29 січня 2021 року (справа №808/1436/18), від 27 січня 2022 року (справа №813/2241/18).

Відповідач наголошує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Зокрема, скаржник акцентував на тому, що згідно з актом приймання робіт № 5 від 03 лютого 2025 року, представником ТОВ «ПІВІ ПРОГРЕСІВКА-БЕТА»: витрачено - 18 год. на підготовку та подання позовної заяви. Проаналізувавши зміст позовної заяви не зрозуміло чому представником позивача витрачено 18 год. на підготовку та подання позовної заяви, адже ця справа є тотожною справам №  400/1119/24, №  400/5624/24; витрачено - 10 год. на підготовку відповіді на відзив, у якій представником позивача не надано нових чи додаткових доказів або пояснень, а більшість інформації, що наведена в відповіді на відзив вже наявна в позовній заяві а тому години, які витрачені на підготовку відповіді на відзив також є безпідставно завищені.

Також податковий орган в касаційній скарзі наголосив на тому, що акт про надання послуг №6 від 29 травня 2025 року містить неправдиву інформацію, адже в ньому зазначено, що адвокат протягом квітня - травня витратив 4 год. на участь у судових засіданнях, хоча згідно із протоколами судових засідань, які доступні в електронному кабінеті на сайті https://vkz.court.gov.ua/, судові засідання сукупно тривали 1 год. 37 хв.: 16 квітня 2025 року 48 хв., 23 квітня 2025 року 16 хв, 07 травня 2025 року 12 хв., 21 травня 2025 року 17 хв., 28 травня 2025 року 4 хв.

Надмірний розмір заявлених позивачем судових витрат на правничу допомогу, на думку відповідача, дає підстави вважати, що ці дії направлені на отримання доходу, що не відповідає духу закону в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, який передбачає відшкодування невідворотних витрат, необхідних для захисту прав особи.

Щодо оплати послуг за проведення експертизи податковий орган в касаційній скарзі, покликаючись на частину другу статті 101, 102 КАС України, зазначає, що позивач, ігноруючи приписи процесуального законодавства, самостійно визначив питання, поставлені експертам, позбавив учасників справи права запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їх думку, потребує висновку експерта та самостійно визначив приватну компанію, яка буде проводити експертизу, чим позбавив відповідача права взяти участь у обранні сторонами за взаємною згодою експертної установи. Більше того, експертизу було доручено не державній, а комерційній установі. 

Наведене, на думку відповідача, ставить під сумнів результати експертизи, проведення якої здійснювалось з порушенням низки норм процесуального законодавства. Скаржник вважає, що позивач зазначив лише загальні відомості щодо розміру судових витрат, що будуть понесені ним в ході розгляду справи; до ухвалення у справі рішення не надав доказів на підтвердження понесення таких витрат.

Податковий орган просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2025 року в частині задоволених вимог, ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні заяви про стягнення судових витрати на правничу допомогу та проведення експертизи на користь Товариства.

01 серпня 2025 року позивач надав суду відзив на касаційну скаргу податкового органу, у якому зазначає, що: суд апеляційної інстанції правильно застосував норми процесуального права при вирішенні питання про стягнення судових витрат; розмір стягнутих витрат є обґрунтованим та співмірним зі складністю справи, обсягом виконаних робіт та досягнутим результатом; постанова суду ґрунтується на всебічному дослідженні обставин справи, правильному застосуванні норм процесуального права та врахуванні практики ЄСПЛ; касаційна скарга контролюючого органу фактично спрямована на переоцінку доказів і перегляд фактичних обставин справи, що не входить до повноважень Касаційного адміністративного суду відповідно до частини другої статті 341 КАС України.

Товариство просить відмовити у задоволенні касаційної скарги відповідача.

Правове регулювання та висновки Верховного Суду

Відповідно до частин першої, третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частина перша статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положення частин першої та другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

При вирішення питання щодо стягнення витрат на правову допомогу, понесених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дослідив надані позивачем докази, зокрема, договір про надання правової допомоги від 11 серпня 2022 року; договір про залучення адвоката від 01 лютого 2024 року; акт приймання-передачі наданих послуг № 5 від 03 лютого 2025 року; платіжну інструкцію від 07 лютого 2025 року.

Оцінюючи надані Товариством докази, апеляційний суду визнав, що вони доводять як сам факт отримання відповідних послуг, так і суму понесених витрат.

Крім того, суд апеляційної інстанції при вирішенні питання щодо відшкодування понесених позивачем витрат врахував прецедентну практику ЄСПЛ (§ 23 справи «Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№ 2)» (Sunday Times v. UK (№2) від 6.11.1980, скарга № 6538/74), відповідно до якої відшкодування судових витрат передбачає встановлення їх реальності, необхідності і, більше того, розумності їх розміру.

Оцінивши співмірність визначеної позивачем суми понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду врахувала те, що:
- спір носить майновий характер та заявлена сума позовних вимог перевищує 800  000  000 грн, що очевидно є значимим для обох сторін; 
- спірні правовідносини склались щодо оскарження податкових повідомлень-рішень, тому сторони керувались не тільки нормами податкового законодавства, але й нормами у сфері електротехніки, будівництва та альтернативних джерел енергії;
- беззаперечним є той факт, що справа розглядалася тривалий час, під час якого з боку позивача залучались представники для участі у судових засіданнях, надавались додаткові пояснення та матеріали.

В той же час, досліджуючи акт виконаних робіт, суд апеляційної інстанції зазначив, що до загальної вартості включені юридичні дії, які не є обов`язковими з точки зору процесуального закону, наприклад, написання відповіді на відзив відповідача, а також надмірне включення до складу витрат юридичних послуг щодо складання процесуальних документів (участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції, продовження процесуальних строків, ухвалення додаткового судового рішення).

Крім того, апеляційний суд визнав об`єктивно завищеним заявлений представником позивача час на написання самої позовної заяви, оскільки фактично спірні питання стосувались віднесення позивачем до витрат підприємства певних сум по господарським операціям та дотримання порядку амортизації основних засобів; відображення результатів по господарським операціям з двома контрагентами та внесенні відомостей до звіту про контрольовані операції.

За висновком апеляційного суду, спірні сфери правозастосування хоча і потребують наявність спеціальних знань у відповідних галузях права, однак визначена у договорі про надання правової допомоги диференційована вартість години праці фахівця у галузі права вказує на залучення до участі у даній справі старшого юриста адвокатського об`єднання, який, очевидно, має більшу компетенцію у відповідній сфері, що впливає на кількість часу, який необхідний на написання позовної заяви.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції зменшив заявлену до відшкодування суму витрат на правову допомогу з 205 293,15 грн до 70 000 грн, яка є співмірною до складності даної справи та її значення для сторін.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу з огляду на її обґрунтованість в частині послуг, які підтверджуються документально, виходячи з принципу співмірності витрат на оплату послуг адвоката обсягу фактично наданим послугам в суді першої інстанції. 

Доводи податкового органу щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, наведені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанцій. Підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження, оскільки суд апеляційної інстанції ухвалив додаткову постанову з урахуванням усталеної правової позиції Верховного Суду, зменшивши витрати до 70  000 грн.

Щодо відшкодування судових витрат на проведення експертизи колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.

За змістом пункту 3 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Відповідно до частини п`ятої, шостої, сьомої, восьмої статті 137 КАС України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг).

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги Товариства на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року про відмову в ухваленні додаткового рішення, апеляційний суд акцентував на тому, що суд першої інстанції, відмовляючи у врахуванні висновків експертизи при розгляді справи, послався на той факт, що вона проведена за ініціативою позивача, а не призначена судом.

Так, покликаючись на положення частини першої і сьомої статті 104, частини третьої статті 101 КАС України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що висновок експерта на замовлення учасника справи та висновок експерта, що наданий на підставі ухвали суду про призначення експертизи, має однакову юридичну силу.

Позивач для підтвердження витрат пов`язаних з проведенням експертизи надав до суду: висновок судово-економічної експертизи; договір про надання послуг з проведення експертизи № 056/05-24 від 27 травня 2024 року; акт наданих послуг №  127 від 16 серпня 2024 року; платіжні інструкції від 16 серпня 2024 року та 30 травня 2024 року.

Оцінюючи надані позивачем докази, суд апеляційної інстанції визнав, що при складанні висновку експерт дотримався частини шостої статті 104 КАС України та зазначив, що висновок підготовлено для подання до суду, та експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Відповідно до платіжних інструкцій від 30 травня 2024 року та 16 серпня 2024 року позивач згідно з умовами договору з ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» від 27 квітня 2024 року № 056/05-24 здійснив оплату послуг з проведення експертизи у розмірі 360 000,000 грн (т.5 а. с.191-192).

Отже, позивач надав докази понесених витрат на проведення експертизи у розмірі 360 000,00 грн. 

Разом з тим, апеляційний суд акцентував на тому, що відповідач, вказуючи на не співмірність понесених позивачем витрат, не надав жодного доказу задля зменшення вказаних витрат.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач виконав усі вимоги процесуального законодавства щодо документального підтвердження понесених витрат на експертизу. 

Слід зазначити, що позивач діяв у межах наданих йому процесуальних прав, подавши до суду експертний висновок як доказ у справі. Контролюючий орган мав можливість оскаржити допустимість цього доказу або клопотати про призначення судової експертизи, однак не скористався цими процесуальними правами.

Крім того, суд апеляційної інстанції, вирішуючи справу, оцінив обставини справи з урахуванням висновку судового експерта, тобто фактично визнав те, що експертиза була необхідною для з`ясування технічних питань щодо: класифікації обладнання сонячної електростанції; можливості та доцільності поділу основних засобів на окремі об`єкти; строків корисного використання різних компонентів електростанції тощо. Фактично деякі питання спірних правовідносин потребували спеціальних знань у сфері електротехніки та будівництва, що вказує на необхідність та обґрунтованість експертизи.

Здійснюючи касаційний перегляд постанови суду апеляційної інстанції від 26 червня 2025 року, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції оцінив понесені Товариством витрати на предмет їх реальності, необхідності та розумності, правильно застосував норми процесуального права, визнавши розмір заявлених витрат обґрунтованим та співмірним зі складністю справи, обсягом виконаних робіт та досягнутим результатом.

Постанова суду апеляційної інстанції ґрунтується на всебічному дослідженні обставин справи, правильному застосуванні норм процесуального права та врахуванні практики ЄСПЛ. Під час касаційного розгляду не встановлено визначених законом підстав для скасування постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2025 року.

Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів касаційної скарги, перевіривши дотримання судами норм процесуального права, не вбачає підстав для задоволення вимог касаційної скарги податкового органу, внаслідок чого скарга залишається без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області залишити без задоволення.

Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у справі №400/6262/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           Р. Ф. Ханова 

Судді:                                                                                                     Л. І. Бившева

                                                                                                              В. В. Хохуляк