ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9397/25 Справа № 214/10598/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 214/10598/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивачка -  ОСОБА_1 , 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,  апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року, яке ухвалене суддею Ткаченком А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 липня 2025 року, - 

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Мазепа Наталя Миколаївна, Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
В обґрунтування позову зазначила, що у 2010 році ОСОБА_1 познайомилася з ОСОБА_4 та з цього часу вони почали спілкуватися і в подальшому проживати разом однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. З вересня 2011 року по грудень 2013 року вони винаймали квартири по АДРЕСА_1 , де спільно проживали та в цей період у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого був записаний ОСОБА_4 . Після цього, в період з 12.02.2014 по 15.04.2017, вони з ОСОБА_4 та їх дитиною проживали в АДРЕСА_2 , а в період з 15.04.2017 по 25.08.2018 за адресою: АДРЕСА_3 , у матері ОСОБА_4 - відповідачки ОСОБА_2 . Після цього, у період з 25.08.2018 по 19.03.2021, вони з ОСОБА_4 та їх сином проживали у АДРЕСА_4 . За весь час спільного проживання, вони з ОСОБА_4 вели спільне господарство, проводили свята та виховували сина. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилася спадщина на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яку вона придбала спільно з ОСОБА_4 за час спільного проживання, однак, батьки ОСОБА_4 пред`явили свої права на квартиру, як спадкоємці першої черги, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі статей 21, 60, 61, 63, 70, 74 СК України.
Посилаючись на факт спільного проживання з ОСОБА_4 та придбання нерухомого майна за спільні кошти, просила суд: встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , з вересня 2011 року по 20 березня 2021 року, визнавши за нею право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 .
У липні 2023 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що, звернувшись до суду з позовом про визнання за нею права власності на частку квартири, ОСОБА_1 порушила право ОСОБА_2 на спадщину сина, намагаючись зменшити спадкову масу в його спадщині. Ураховуючи, що судовий спір щодо квартири, придбаної ОСОБА_4 існує та не вирішений, отримання нею свідоцтва про право на спадщину на даний час є недоцільним. наголошує на необов`язковість відмови нотаріуса в оформленні спадкових прав, оскільки наразі існує спір в суді, від якого залежать склад майна, яке має вона успадкувати після смерті сина, а тому потреба у задоволенні позову викликана не діями нотаріуса по відмові, а позовом ОСОБА_1 .
ОСОБА_2 не оспорює факт проживання її сина з позивачкою з 2011 року до 2017 року та народження у них сина, який і має право на спадщину після смерті свого батька, однак, на час придбання квартири її сином відповідачка ніде не працювала, власні кошти у придбання її сином квартири не вкладала, що нею не спростовано відповідними доказами. Зазначила про погіршення з 2017 року відносин між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_4 , що призвело до окремого їх проживання: позивачка неодноразово кидала її сина і проживала у своїх батьків, ОСОБА_4 перебував у відрядженнях, в тому числі за кордоном, та тривалий час по 5-7 місяців був відсутній вдома. Про намір придбати квартиру для сина ОСОБА_4 їй неодноразово повідомляв, яку і придбав за власні кошти, накопичені за час трудової діяльності - гроші він передавав їй, як матері, і вона зберігала їх у себе для майбутньої купівлі нерухомості сином. Вона особисто надала сину 3 000,00 доларів США на купівлю квартири, син позичав у друзів також, віддаючи борги згодом із зарплати. Крім того, син переказував на її картку грошові кошти також на облаштування квартири, проведення ремонтних робіт, зокрема, за період з 2018 року по 2020 рік переказав більше 120 000,00 грн., які були використані нею за призначенням. Долучені до справи документи по оплаті ремонту квартири, придбання меблів, оплачувала не ОСОБА_1 , а вона із коштів сина, які він надавав їй, як особисто, так і шляхом банківських переказів. У квартирі наразі проживає позивачка разом із сином, а також своєю матір`ю та племінником, а отже, належних умов для проживання сина померлого у квартирі свого батька не має. Вона вступила у спадщину після смерті сина з метою захисту інтересів онука, оскільки ОСОБА_1 молода жінка та має право, в тому числі, й на народження інших дітей. 
Знаючи волю свого сина, який бажав залишити квартиру сину в повному обсязі, з метою захисту спадкових прав, просила суд: визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , як спадкоємицею першої черги, право власності на 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_4 .
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року позов ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя - задоволено частково.
Установлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 14.02.2012 до 20.03.2021.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м.
У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.
Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що при розгляді справи за даними позовними заявами встановленню в судовому засіданні підлягали не лише обставини щодо спільного проживання однією сім`єю позивачки та померлого сина відповідачки, але і обставини, за яких спірна квартира була придбана (вартість, за яку син придбав квартиру, походження коштів, за які спірне майно було придбано). Відповідачка ОСОБА_2 , подаючи позов, не долучила до позовної заяви правовстановлюючий документ на спірне майно, оскільки оригінал договору купівлі-продажу квартири знаходиться у позивачки, а вона має у своєму розпорядженні лише незавірену копію документу, однак, суд відмовив у прийнятті незавіреної копії договору купівлі-продажу квартири та не задовольнив її клопотання про витребування оригіналу цього договору. Вважає, що саме сторона позивачки мала надати правовстановлюючий документ на квартиру, який знаходиться у позивачки, надати докази оплати вартості квартири, докази щодо ціни квартири, докази про походження сплачених коштів. ОСОБА_1 не вказала вартість, за яку «вони з ОСОБА_4 придбали спірну квартиру» в позовній заяві, стороною позивача така інформація не була повідомлена суду і під час судового засідання. Відповідачка ОСОБА_3 в суді стверджувала, що квартиру син придбав за 11 000,00 доларів США. Суд у своєму рішенні не усунув наявне протиріччя з цього питання, постановив рішення на підставі суперечливих доказів, при цьому в рішенні суду взагалі відсутній висновок про ціну квартири за договором купівлі-продажу. Суд у рішенні обмежився висновком про те, що у нього відсутні сумніви щодо належності спірної квартири померлому ОСОБА_4 . Вважає, встановлення лише цього факту свідчить про неповноту судового розгляду та про неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи.
Суд без достатніх, належних, допустимих доказів встановив факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 14.02.2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Фактично даний висновок суду грунтується на обставині, яку суд вважав встановленою з посиланням на покази відповідачки ОСОБА_2 , однак, вона не давала покази про те, що ОСОБА_1 проживала в її квартирі з весни 2017 року до 22.08.2018 року. І у відзиві на позов ОСОБА_1 , і у своїй зустрічній позовній заяві, і у суді вона зазначала, що ОСОБА_1 із сином (онуком відповідачки) проживала в її квартирі з весни 2017 року до вересня 2017 року. В 2017 році між сином відповідачки та ОСОБА_1 стосунки значно погіршились і у вересні 2017 року вона з онуком виселилась із квартири до своїх батьків, де і проживала на час придбання спірної квартири. Відповідачка зазначала, що на час повернення сина із закордонного відрядження 01.04.2018 року ОСОБА_1 проживала у своїх батьків у с. Солдатське. Син проживав у їх квартирі. Спільне господарство вони не вели з вересня 2017 року до серпня 2018 року. Тобто, на час придбання квартири 11.05.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали окремо, навіть після повернення сина в Україну - 01.04.2018 року. Доказам, які надала ОСОБА_1 з приводу спільного проживання у період 2017- 2018 року (акти щодо фактичного місця проживання) суд не дав критичної оцінки. Зазначені акти складені за підписами фізичних осіб, справжність підписів, їх належність особам, зазначеним в актах, жодним чином не засвідчена посадовими особами, особи, зазначені в актах у суді в якості свідків допитані не були.
Відповідачка наполягає на тому, що суд безпідставно не врахував її фактичні покази по справі та надані нею докази, зокрема, щодо зберігання у неї грошей, які син відкладав для придбання квартири та перерахування сином, ОСОБА_4 , на її картку коштів, за які здійснювався ремонт придбаної ним квартири. Суд безпідставно зробив висновок про те, що син відповідачки перераховував їй кошти виключно як синівську турботу, а не для ремонту квартири і придбання обладнання та меблів у свою квартиру в 2020 році, пославшись на зарахування на її картку інших коштів від другого сина та пенсії.
Суд в рішенні не зазначив, які саме докази, надані позивачкою, підтверджують факт її проживання однією сім`єю з сином відповідачки на час придбання квартири, якими доказами підтверджується ведення ними спільного господарства, наявності спільного побуту, спільного бюджету, наявності сталих стосунків, притаманних подружжю. Висновок суду про те, що позивачка користувалась карткою сина відповідачки, чи, що він перераховував на її картку кошти як «дружині» не підтверджується зібраними по справі доказами. Суд не дав критичної оцінки тій обставині, що жоден наданий позивачкою доказ не підтверджує наявність спільного бюджету, здійснення спільних витрат із ОСОБА_4 у період на час придбання спірної квартири - з осені 2017 року до травня 2018 року. Основна частина квитанцій та чеків, долучених позивачкою до позову, не містять інформації про особу, яка придбавала товар. Всі долучені до позову чеки, видаткові накладні, квитанції датовані часом після придбання квартири, квитанції про оплату комунальних послуг підтверджують, що їх оплачував ОСОБА_4 і будь яка інформація про причетність до цих платежів ОСОБА_1 в даних документах відсутня. 
Крім того, вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову, вважаючи, що на момент розгляду справи був відсутній заявлений спір про право. Нотаріус не видала ОСОБА_2 постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з тієї причини, що ОСОБА_1 не повідомила нотаріуса, у якого відкрита спадкова справа, про своє звернення до суду із заявленим позовом. На словах нотаріус пояснила, що може видати свідоцтво про право на спадщину без урахування позову ОСОБА_1 , але за умови надання всіх необхідних документів, у тому числі, правовстановлюючих документів на квартиру, які у ОСОБА_2 відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Домбровська Є.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Домбровську Є.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2018 року, був власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.17).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а.с. 18 - копія свідоцтва).
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батьківство записані в актовому записі про народження дитини на підставі ст. 126 СК України (а.с. 12, 14-15 - копії свідоцтва, витягу).
Допитана, як свідок, відповідачка ОСОБА_2 суду пояснила, що ОСОБА_6 її рідний син, а позивачка ОСОБА_1 була співмешканкою сина, від спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син ОСОБА_7 . ОСОБА_4 почав спільно проживати разом з ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 з грудня 2014 року у найманому житлі до 19.04.2017. З квітня 2017 року ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_8 переїхала до неї, ОСОБА_2 , на АДРЕСА_5 , але переїхали без ОСОБА_4 , бо син працював в Єгипті. Проживала ОСОБА_1 у неї до серпня 2018 року. Із серпня 2018 року ОСОБА_4 проживав разом із ОСОБА_1 по АДРЕСА_4 до смерті. Квартиру син купив у травні 2018 року за власні кошти і 3 000,00 доларів вона йому дала за умови, що син відмовиться від належної йому частки у батьківській нерухомості по АДРЕСА_3 , але це була усна домовленість, письмово відмову не оформлювали. Придбана квартира була в задовільному стані за 13 500,00 доларів США, гроші на придбання житла зберігалися у ОСОБА_4 . Ремонт квартири робився за кошти ОСОБА_4 , який переводив їй кошти на її банківську картку, а вона допомагала йому. Син заробляв гроші у відрядженнях. ОСОБА_1 користувалася банківською карткою ОСОБА_4 , який заробляв кошти та слав на цей рахунок. 
Допитаний, як свідок, відповідач ОСОБА_3 суду пояснив, що позивачка ОСОБА_1 його невістка, вони з нею познайомилися в 2011-2012, коли вони зустрічалися з його сином ОСОБА_4 . Він давав сину свій автомобіль «Запорожець» і ОСОБА_9 їздив на побачення в с. Солдатське Апостолівського району з ОСОБА_1 . Його син жив тоді в с. Нива ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_5 у сина з позивачкою народився син ОСОБА_7 . Мати ОСОБА_1 була проти їх весілля з ОСОБА_9 . З 2012 року ОСОБА_1 жила спільно однією сім`єю з ОСОБА_4 в м. Кривому Розі по мкрн. Сонячний, він часто навідував сина та онука, ОСОБА_11 з ОСОБА_9 вели спільне господарство, син заробляв гроші, але у них був спільний бюджет. Вони хотіли укласти шлюб, однак спочатку бажали придбати житло. У 2014-2015 роках ОСОБА_11 із сином орендували житло в с. Нива ОСОБА_10 , ОСОБА_9 двічі їздив на заробітки і заробив гроші на квартиру. В подальшому ОСОБА_4 позичив гроші у кума 1000-1500 доларів США і в ОСОБА_12 1 000 доларів США і придбав квартиру на мкрн. Сонячному. Вважає, що ОСОБА_1 проживала разом із ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, більше його син ні з ким не жив. Він знає, що у ОСОБА_9 були якісь інтимні стосунки з іншою жінкою, але одноразового характеру, це йому сам син розповідав. До народження сина ОСОБА_13 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не проживали разом, а тільки зустрічалися, а з народженням дитини стали жити сім`єю. Квартиру син придбав у 2018 році за 11 000,00 доларів США.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_14  суду пояснила, що ОСОБА_2 її рідна тітка та хрещена мати. ОСОБА_4 проживав з ОСОБА_1 близько трьох років з 2015 по 2018, у них є спільна дитина. ОСОБА_1 тривалий час проживали у батьків ОСОБА_4 в с. Нива Трудова, поки він їздив по відрядженням. ОСОБА_4 казав, що збирає гроші, щоб придбати квартиру в м. Кривому Розі, тому їздив у відрядження. Вона знає, що спільного майна у ОСОБА_1 з ОСОБА_4 не було і припускає, що спільного господарства вони не вели. ОСОБА_4 давав гроші ОСОБА_1 тільки на сина. Вона не знає, чи давала гроші на квартиру ОСОБА_1 , ОСОБА_4 придбав квартиру у 2018 році. ОСОБА_9 пересилав гроші своїй матері, а та за них робила ремонт у квартирі сина, про що їй відомо зі слів матері ОСОБА_9 та з його власних слів. У ОСОБА_4 була інша жінка з дитиною в м. Маріуполі, зі слів його старшого брата ОСОБА_15 , і ОСОБА_9 з нею проживав, коли був у відрядженнях. ОСОБА_1 вона знає з 2012 року, у неї не було свого житла, тому вона жила у батьків, а ОСОБА_4 їздив по відрядженням. Вона була в гостях у ОСОБА_16 і бачила у них ОСОБА_1 із сином та знає про їх проживання у них, дитина відвідувала там дитячий садочок. Коли ОСОБА_9 приїхав з відрядження з Єгипту, то придбав квартиру в м. Кривому Розі. Вона знає, що ОСОБА_2 позичала своєму сину 3 000,00 доларів США для придбання квартири. Вона була в гостях у ОСОБА_4 в його квартирі по мкрн. Сонячному в м. Кривому Розі, там жила і ОСОБА_1 . Вона дала 3 000,00 доларів США ОСОБА_2 , а та дала ці гроші ОСОБА_9 для придбання квартири.
Проаналізувавши досліджені докази в їх сукупності, суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання однією сім`єю позивачки з померлим  ОСОБА_4 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 14 лютого 2012 року до 20 березня 2021 року та вважав за можливе позов в цій частині задовольнити.
Також, суд встановив факт набуття спірного майна в період спільного проживання  ОСОБА_1  та ОСОБА_4 , як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу і поширення на це майно режиму спільної сумісної власності, у зв?язку з чим визнав за ОСОБА_1 право власності на половину набутого в період спільного проживання майна, а саме на: 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з того, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, а за відсутності доказів перешкод в оформленні спадкових прав ОСОБА_2 , такі вимоги задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Частиною першою та другою статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17,від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц зазначено, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу
У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, з наведених норм Сімейного кодексу України і судової практики Верховного Суду можна зробити висновок, що факт проживання однією сім`єю в певний період часу може доводитися різними доказами, які лише у своїй сукупності дають суду підстави для встановлення такого факту.
Як вбачається із матеріалів справи,  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вели активний спосіб життя, мали родичів і друзів, відпочивали та святкували різні свята. Всі ці події в житті цієї родини залишали свої сліди у вигляді письмових доказів, як-то фотографії, а також письмові докази спільного планування життя, зокрема, замовлення послуг та речей для облаштування спільного житла - квартири за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м. (т. 1 а.с. 23 - 47).
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають спільного сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно довідки Голови ОСББ «Сонячний 38» від 29 серпня 2018 року за №37, виданої ОСОБА_4 для пред?явлення за місцем вимоги, останній мешкає за адресою:  АДРЕСА_4 , та має наступний склад сім?ї: дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 16).
Зазначені обставини фактично підтверджено й в судовому засіданні суду першої інстанції учасниками справи, якими не заперечується факт сумісного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 з моменту народження їх спільної дитини до смерті ОСОБА_4 . 
Стороною відповідача ОСОБА_2 не визнається факт проживання їх як чоловіка та жінки і ведення спільного господарства, наявності спільних та взаємних прав і обов`язків між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 саме на час придбання спірного нерухомого майна, оскільки зі слів відповідачки, відносини між ними погіршувалися з 2017 року. 
При цьому, ОСОБА_2 не заперечується факт проживання у неї позивачки ОСОБА_1 із сином на час придбання спірної квартири, оскільки її син ОСОБА_4 був у відрядженнях, що також підтверджується наданим нею повідомленням Державної прикордонної служби у спірний період. 
Підстави такого проживання у відповідачки ОСОБА_2 позивачки ОСОБА_1 , за відсутності, на її думку, взаємних прав та обов`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , суду учасники справи не повідомили, що враховано судом першої інстанії як свідчення наявності фактичних подружніх стосунків між позивачкою та померлим ОСОБА_4 , за яким, логічно, останній залишає ОСОБА_1 разом з дитиною у своїх батьків (а не батьків позивачки) за час його відрядження і вирішення питання із житлом.
Також, суд вірно врахував, що по закінченню цього терміну (серпень 2018 року) позивачка ОСОБА_1 разом з їх із ОСОБА_4 спільним сином ОСОБА_8 переїжджає до квартири по АДРЕСА_4 , де значиться зареєстрованою з 22 серпня 2018 року (а.с. 5-6 - копія паспорта), що свідчить про наявність усталених відносин, які притаманні подружжю, оскільки учасниками процесу не заперечується факт утримання за життя ОСОБА_4 як сина, так і ОСОБА_1 .
На спростування зазначеного, відповідачка ОСОБА_2 суду не надала жодних належних та допустимих доказів, а всі її доводи фактично зводяться до того, що вона, не заперечуючи проти проживання позивачки ОСОБА_1 у спірній квартирі, категорично заперечує проти можливості виділення останній частки у цій квартирі, оскільки вважає, що квартира у майбутньому має належати її онукові ОСОБА_5 .
Суд першої інстанції детально проаналізував наведені докази у сукупності і дійшов вірного висновку про те, що ними доводиться той факт, що між  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з лютого 2012 року склались відносини, притаманні подружжю.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що все майно, яке набуто в період проживання однією сім`єю чоловіка та жінки є спільним сумісним майном. 
Якщо в цей період майно було набуте одним із них за особисті кошти, тобто кошти, які існували до початку такого проживання, або були набуті від продажу майна, яке було набуте до періоду спільного проживання, суду мають бути надані докази цього. Такими доказами можуть бути банківські рахунки, які містили такі кошти до початку спільного проживання, договори купівлі-продажу майна, яке перебувало у власності одного із подружжя до початку спільного проживання.
Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Позивачкою ОСОБА_1 доведено належними та допустими доказами, що у період спільного проивання із ОСОБА_4 , ними було придбано спірну квартиру.
Разом із тим, відповідачка ОСОБА_2 не довела суду, що спірне майно  ОСОБА_4    купив за свої особисті кошти. 
Отже, висновки суду в частині набуття спірного майна в період спільного проживання  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу і поширення на це майно режиму спільної сумісної власності є правильними і такими, що не спростовані доводами апеляційної скарги.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що за позивачкою має бути визнано право власності на половину набутого в період спільного проживання нерухомого майна, що відповідає змісту її порушеного права, характеру спірних правовідносин, які виникли після смерті іншого з подружжя, та забезпечить поновлення порушеного права останньої на 1/2 частину цього майна.
Щодо зустрічного позову, то с першої інстанції вірно врахував, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
На виконання ухвали суду від 16 липня 2024 року, приватним нотаріусом Мазепою Н.М. надано копію спадкової справи № 66/2021, відкритої 04.08.2021 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 3 а.с. 40-57), у якій містяться відповідні заяви спадкоємців та запити і відповіді нотаріуса з виконання нотаріальних дій, однак, у матеріалах спадкової справи відсутня відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, що свідчить про відсутність перешкод в оформленні спадкоємцями спадкових прав.
Ураховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, за відсутності доказів перешкод в оформленні спадкових прав ОСОБА_2 , суд першої інсанції дійшов вірного висновку, що вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 жовтня 2025 року

Головуючий: 

Судді: