ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року	Львів	Справа № 300/9702/24 пров. № А/857/10529/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                        Хобор Р.Б.,
суддів:                                         Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року, що ухвалив суддя Матуляк Я.П., у м. Івано – Франківську, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 300/9702/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

                    В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу начальника ГУНП в Івано-Франківській області від 09.12.2024 року № 1994 про притягнення капітана поліції ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУНП в Івано-Франківській області від 10.12.2024 року № 571 о/с (по особовому складу) в частині звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 ;
- поновити капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора – чергового чергової частини відділення поліції № 2 (смт. Богородчани) Івано -Франківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області та допустити до негайного виконання рішення суду у цій частині;
- стягнути з ГУНП в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 10.12.2024 року по день постановлення рішення у справі та допустити до негайного виконання рішення суду в цій частині у межах суми стягнення за один місяць.
27 лютого 2025 року Івано – Франківський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким адміністративний позов задовольнив .
Визнав протиправним та скасував наказ від 09.12.2024 за № 1994 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ВП № 2 (смт. Богородчани) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області" в частині звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 .
Визнав протиправним та скасував наказ від 10.12.2024 за № 571 о/с "По особовому складу" в частині звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 .
Поновив ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора-чергового чергової частини відділення поліції № 2 (смт. Богородчани) Івано-Франківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області з 10.12.2024.
Стягнув з Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 грудня 2024 року по 28 лютого 2025 року у розмірі 48105,20 грн.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржені накази ґрунтувалися, виключно, на матеріалах проваджень у справах про адміністративні правопорушення, а саме протоколах та постанові про адміністративні правопорушення, без з`ясування результатів їх розгляду у судовому порядку. 
Матеріали службового розслідування, на думку суду першої інстанції, не містили належних доказів вини позивача у вчиненні дисциплінарного проступку, обставини події не були достовірно встановлені, оскільки не підтверджені фактичними даними. У висновку службового розслідування висновки про обставини, які обтяжують відповідальність зроблено без достатніх доказів та з порушенням вимог Дисциплінарного статуту. Звільнення зі служби у поліції застосовано як крайній захід дисциплінарного впливу без належного обґрунтування та підтвердження наявності грубого порушення службової дисципліни. Відсутність доказів вчинення дисциплінарного проступку унеможливлювала притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення. З цих підстав суд зробив висновок про протиправність спірних наказів.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позову.
Таку позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про відсутність доказів вини позивача у вчиненні дисциплінарного проступку, оскільки наданими матеріалами зафіксовано факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди за участі позивача, відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, відмову від надання документів для перевірки та пред`явлення посвідчення водія, вчинення конфлікту з громадянином із застосуванням фізичного впливу, складання протоколів за статтями 124, 126, 130 КУпАП та винесення постанови про адміністративне стягнення. Дисциплінарна комісія, під час службового розслідування, встановила системне порушення вимог законодавства та Присяги поліцейського, що підриває авторитет поліції, і на цій підставі визначено доцільним застосування найсуворішого заходу дисциплінарного впливу у вигляді звільнення зі служби в поліції. 
За наведених обставин відповідач вважає застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення правомірним і пропорційним.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що за матеріалами службового розслідування, 08.12.2024 близько 13:52 год старший інспектор-черговий чергової частини ВП № 2 (смт. Богородчани) Івано-Франківського РУП ГУНП капітан поліції Іванчук Микола Дмитрович, перебуваючи за кермом автомобіля марки "Tesla Model S", рухаючись автодорогою Н-09 Мукачево - Львів, в напрямку м. Івано-Франківськ, поблизу селища Лисець Івано-Франківського району Івано-Франківської області, не впорався з керуванням та здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки "FORD KUGA", під керуванням старшого інспектора відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП в Івано-Франківській області капітана поліції Тимківа Ігоря Володимировича.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 та пасажир автомобіля марки "FORD KUGA", ОСОБА_3 , отримали тілесні ушкодження: забій лівого колінного суглобу, пошкодження менісків, можливий внутрішньосуглобовий перелом в/гомілкової кістки ( ОСОБА_4 ); гостра нестабільність лівого колінного суглобу у вигляді пошкоджень хрестоподібних зв`язок лівого колінного суглобу ( ОСОБА_2 ).
З 08.12.2024 до 09.12.2024 ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні. За результатами огляду алкогольного сп`яніння не виявлено.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки "FORD KUGA", н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки "TESLA MODEL S", н.з. НОМЕР_2 , отримали механічні пошкодження.
Автомобіль марки "TESLA MODEL S" поміщений на спеціальний майданчик.
Під час спілкування з водієм ОСОБА_1 поліцейські, які прибули на місце події за повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, наряд ГРПП відділення поліції № 1 (м. Тисмениця) у складі старшого лейтенанта поліції Бегларашвілі Софії-Тамари Ярославівни та сержанта поліції ОСОБА_5 , помітили у позивача явні ознаки алкогольного сп`яніння (з ротової порожнини було чути різкий запах алкоголю, порушення координації рухів, нечітка вимова) та запропонували пройти огляд з метою підтвердження чи спростування факту перебування у стані сп`яніння. Від проходження огляду на місці події за допомогою спеціальних технічних засобів капітан поліції ОСОБА_6 відмовився про що складено акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, складений поліцейським СРПП відділення поліції № 1 (м. Тисмениця) у присутності двох свідків. Від підпису акту та проходження огляду на встановлення факту перебування у стані алкогольного сп`яніння у медичному закладі ОСОБА_6 відмовився. На вимогу працівників наряду ГРПГІ ВП № 1 (м. Тисмениця) Івано-Франківського РУП ГУНП, капітан поліції ОСОБА_6 відмовився назвати свої анкетні дані, пред`явити будь-який документ, який засвідчує його особу, відмовився пред`явити для перевірки посвідчення водія, реєстраційні документи на автомобіль марки "TESLA MODEL S", н.з. НОМЕР_2 , та документ або інформацію щодо страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
08.12.2024 відносно капітана поліції ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення (серії ЕПР1 за №191666) за ст. 124 КУпАП (за порушення п. 2.3 "б" ПДР, п. 13.1 ГІДР, п. 12.1 ПДР); протокол про адміністративне правопорушення (серії АДД № 585997) за ч.1 ст.130 КУпАП (за порушення п. 2.5 ПДР) та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (серія БАД № 881918) за ч. 1 ст. 126 КУпАП (за порушення п. 2.1 "а", п. 2.1 "б", п. 2.1 "ґ"), який відмовився від їх підписання.
Крім того, капітан поліції ОСОБА_1 , перебуваючи на місці дорожньо-транспортної пригоди, вчинив конфлікт з громадянином у ході якого нецензурно виражався в сторону громадянина та спричинив останньому тілесні ушкодження.
09.12.2023 член дисциплінарної комісії капітан поліції ОСОБА_7 запропонував капітану поліції ОСОБА_1 надати письмові чи усні пояснення та надати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються, однак останній від дачі будь-яких пояснень на підставі ст. 63 Конституції України відмовився, про що 09.12.2024 було складено акт (№ 29373-2024) та відібрано пояснення, у якому ОСОБА_1 зазначив, що на підставі ст. 63 Конституції України відмовляється від надання пояснень у зв`язку з відсутністю адвоката, який не зміг прибути.
В ході службового розслідування встановлено, що в даному випадку вина капітана поліції ОСОБА_1 у вчиненні дисциплінарного проступку проявляється в прямому умислі, тобто останній, порушуючи вимоги законодавства, свідомо допускав настання несприятливих наслідків, які в свою чергу негативно впливають на імідж як поліції, так і органів державної влади загалом, підривають віру громадян у спроможність поліції на високому професійному рівні здійснювати покладені на неї завдання з охорони прав та свобод людини, забезпечення публічної безпеки та порядку, а також протидії злочинністю.
Дисциплінарна комісія в ході проведення службового розслідування встановила факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні службової дисципліни, невиконанні та неналежному виконанні обов`язків поліцейського, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції, тобто вчинення капітаном поліції ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, внаслідок відвертого ігнорування та недотримання ним основоположних засад діяльності поліції та вимог п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 64 Закону України "Про Національну поліцію", п. 1, 2, 6, 7 ч.3 ст.1 розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, абзацу 1,2 ч. 4 ст, 14, абзац 2 ч. 2, абзац 2 п. "б" ч. 2, абзац 4 п. "б" частини 2 ст. 16 розділу III Закону України "Про дорожній рух", пп. "а", "б", "ґ" п. 2.1, пп. "б" п. 2.3, пп. "а" п. 2.4, п. 2.5, пп. "а" п. 2.9 розділу 2, п. 12.1 розділу 12, п. 13.1 розділу 13 Правил дорожнього руху.
За результатами проведеного службового розслідування комісія дійшла висновку за доцільне застосувати до капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Як наслідок, відповідач виніс оскаржені накази.
Вважаючи дані накази протиправними, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут), який визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.
Відповідно до частин першої та другої статті 1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.
Згідно з частиною третьою статті 1 Розділу І Дисциплінарного статуту, службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.
Відповідно до частини першої статті 5 Дисциплінарного статуту, поліцейський отримує наказ від керівника в порядку підпорядкованості.
Частиною першою статті 11 Дисциплінарного статуту передбачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту, дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.
Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.
Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено у статті 19 Дисциплінарного статуту, частиною третьої якої передбачено, що під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
На виконання вимог Дисциплінарного статуту наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 № 893 затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України (далі - Порядок № 893).
Згідно із пунктом першим та четвертим розділу II Порядку № 893, службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.
Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
У наказі про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії визначаються голова та члени дисциплінарної комісії, зазначаються підстава та форма проведення службового розслідування, а також прізвище, ім`я, по батькові, посада поліцейського, стосовно якого воно проводитиметься (у разі якщо на час призначення службового розслідування це відомо).
Пунктом 1-3 Розділу V Порядку № 893 встановлено, що проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування розпочинається із дня видання наказу про його призначення та завершується в день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка виконує його обов`язки, висновку службового розслідування. Якщо закінчення строку проведення службового розслідування припадає на вихідний чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Строк проведення службового розслідування, його продовження, порядок обчислення строку службового розслідування визначаються статтею 16 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Статтею 16 Дисциплінарного статуту Національної поліції України визначено, що службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.
Апеляційний суд встановив, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало те, що, внаслідок службового розслідування, відповідач встановив, що позивач 08.12.2024 року близько 13:52 години, керуючи автомобілем марки "Tesla Model S", рухаючись автодорогою Н-09 Мукачево-Львів, в напрямку м. Івано-Франківськ, поблизу селища Лисець Івано-Франківського району Івано-Франківської області, не впорався з керуванням та здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки "FORD KUGA", відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, відмовився пред`явити документи для перевірки та посвідчення водія, вчинив конфлікт із громадянином на місці події.
Вказаними діями, на думку відповідача, позивач порушив вимоги пункту 1, 2, 3 частини 1 статті 18, частини 1 статті 64 Закону України "Про Національну поліцію", пункту 1, 2, 6, 7 частини 3 статті 1 розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, підпунктів "а", "б", "ґ" пункту 2.1, підпункту "б" пункту 2.3, підпункту "а" пункту 2.4, пункту 2.5, підпункту "а" пункту 2.9 розділу 2, пункту 12.1 розділу 12, пункту 13.1 розділу 13 Правил дорожнього руху.
Отже, відповідач, в ході службового розслідування, навів ряд положень законодавства, які порушив позивач, внаслідок того, що позивач 08.12.2024 року, на думку відповідача, керував транспортним засобом та допустив дорожньо-транспортну пригоду, відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, відмовився пред`явити документи для перевірки, вчинив конфлікт із громадянином на місці події.
Апеляційний суд встановив, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2025 року у справі № 344/12456/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення.
Також, ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2025 року у справі № 344/12457/24 закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення.
Відповідно до частини 5 статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, у разі надходження до органу поліції матеріалів про вчинення поліцейським адміністративного правопорушення, що складені в порядку, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення, службове розслідування не призначається, а рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності приймається на підставі зазначених матеріалів.
Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, у зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення, означає, що судом не встановлено факт вчинення адміністративного правопорушення та не досліджувались обставини справи по суті. Суд не встановлював, чи мало місце адміністративне правопорушення, чи вчиняла його особа, щодо якої складено протокол, за яких обставин воно вчинене. Натомість суд закрив провадження, виключно, з процесуальних підстав, не досліджуючи фактичні обставини справи. 
Таким чином, адміністративні матеріали, складені 08.12.2024 року відносно позивача стосуються порушення правил дорожнього руху за статтями 124, 130 КУпАП , що призвело до пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, а також керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, які знижують увагу та швидкість реакції, відповідно до статті 130 КУпАП, не підтверджують належним чином вчинення ним протиправного діяння та не можуть бути покладені в основу рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності без проведення повного та об`єктивного службового розслідування.
Щодо встановлення факту керування транспортним засобом, апеляційний суд зазначає, що відповідач зробив висновок про перебування позивача за кермом автомобіля, виключно, на підставі показань свідків. Водночас у межах службового розслідування не забезпечено належної перевірки цих відомостей та не враховано, що всі свідки спостерігали події вже після настання дорожньо-транспортної пригоди, а відтак їх показання не можуть мати визначального значення для встановлення факту керування транспортним засобом у момент зіткнення.
Факт керування автомобілем Tesla Model S позивачем відповідач обґрунтував поясненнями потерпілого ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_4 , які зазначили, що, після зіткнення, з автомобіля вийшов саме ОСОБА_1 а інших осіб у салоні вони не бачили. Натомість, у матеріалах наявні пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , згідно з якими, позивач транспортним засобом не керував. Пояснення ОСОБА_8 , що після дорожньо-транспортної пригоди саме вона перебувала на місці водія, а ОСОБА_1 допомагав їй відкрити двері та вийти з автомобіля, залишилися без спростування. За таких обставин не виключається, що очевидці могли бачити ОСОБА_1 біля транспортного засобу зі сторони водія вже після зіткнення, що створює об`єктивні підстави для помилкового сприйняття його як водія.
Також не враховано пояснення ОСОБА_8 , що після дорожньо-транспортної пригоди вона залишила місце події попутним транспортом для того, щоб зібрати кошти, необхідні для відшкодування завданих збитків. Саме цим пояснюється її відсутність на місці події в момент прибуття поліцейських.
У ході службового розслідування не надано відповіді, чому перевагу надано поясненням ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , і чому відхилено пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .
Не здійснено перевірку, чи є ОСОБА_8 близькою родичкою позивача, а отже, чи не було її замовчування позивачем гарантією, передбаченою статтею 63 Конституції України. Крім того, відповідач не вжив заходів для отримання відеозаписів з камер спостереження за маршрутом руху автомобіля Tesla, які могли б мати вирішальне значення для об`єктивного встановлення особи водія.
Таким чином, у межах службового розслідування не встановлено та не перевірено ключові фактичні обставини, не усунуто суперечності у свідченнях, не спростовано пояснення ОСОБА_8 та не використано можливості отримати об`єктивні докази. Це свідчить про неповноту і необ`єктивність проведеного розслідування та відсутність достатніх правових підстав для висновку про керування транспортним засобом саме позивачем.
Щодо обставин конфлікту на місці дорожньо-транспортної пригоди апеляційний суд зазначає таке.
У матеріалах службового розслідування містяться відомості про звинувачення позивача у вчиненні конфлікту з громадянином, під час якого позивач ніби - то використовував нецензурну лексику та завдав тілесних ушкоджень. Вказана інформація була зареєстрована в журналі єдиного обліку повідомлень відділення поліції № 1 (м. Тисмениця) Івано-Франківського районного управління поліції.
Разом з тим, у подальшому особа, яка подала звернення, подала заяву про відсутність будь-яких претензій до позивача та прохання припинити розгляд повідомлення. Таким чином, первинне повідомлення не отримало подальшого процесуального розвитку та не було підтверджене жодними іншими належними доказами.
До ухвалення відповідного вироку чи постанови суду, особа не може вважатися винною у вчиненні протиправних дій. Використання неперевірених або відкликаних повідомлень, як підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності, суперечить принципам верховенства права, закріпленим у статті 19 Конституції України та статтях 2, 77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, посилання відповідача на конфлікт із громадянином із заподіянням тілесних ушкоджень, як на дисциплінарний проступок, не може вважатися належною та достатньою підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та робить неможливим формування об`єктивної та цілісної оцінки дій позивача.
Додатково у висновку службового розслідування неправомірно враховано як обтяжуючу обставину перебування позивача у стані алкогольного сп`яніння. Доказів цього факту не здобуто, оскільки медичний огляд не проводився, тестування спеціальними технічними засобами не здійснювалося. У зв`язку з цим відсутні правові підстави вважати стан сп`яніння доведеним, та враховувати цей стан, як обставину, що обтяжує покарання.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 2, частини 4, частини 5 статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення огляд особи, яка керувала транспортним засобом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. 
Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення. Огляд осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення. Огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводиться в присутності поліцейського. Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.
Таким чином, працівниками поліції не були виконані вимоги статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Інструкції огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України № 1425/735 від 09.11.2015 року та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (зі змінами) щодо проведення огляду ОСОБА_1 як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі. 
Як встановив апеляційний суд із відеозапису, працівники поліції жодних обставин, що свідчили б про наявність у позивача ознак алкогольного сп`яніння, зокрема таких як порушення координації рухів, поведінка, що не відповідає обстановці на місці події, тощо не встановлювали.
У сукупності зазначене свідчить про істотні недоліки службового розслідування. Неповне та однобічне з`ясування фактичних обставин призвело до формування висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи.
За таких умов неможливо визначити ані ступінь вини, ані тяжкість можливого дисциплінарного проступку, що виключає можливість індивідуалізованого та обґрунтованого обрання виду дисциплінарного стягнення. Тому застосування заходу дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції є неправомірним.
Відповідальність за порушення службової дисципліни у формі накладення дисциплінарного стягнення може наставати лише за умови наявності належних і допустимих доказів факту вчинення дисциплінарного проступку. Така вимога випливає як із положень статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, так і з норм Кодексу адміністративного судочинства України (зокрема статті 72, 74, 77), які передбачають, що будь-які обставини повинні бути підтверджені допустимими засобами доказування.
У матеріалах службового розслідування відсутні такі докази, які б об`єктивно підтверджували факт керування позивачем транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди. Висновки відповідача ґрунтуються, виключно, на поясненнях потерпілого та свідка, які бачили вже наслідки події, але не сам процес руху автомобіля та момент зіткнення. Отже, показання свідків фіксують поведінку позивача після дорожньо-транспортної пригоди, а тому не можуть підтвердити сам факт керування транспортним засобом.
Більше того, вказані свідчення є суперечливими. Первинно зазначалося, що транспортним засобом керувала інша особа, надалі давалися протилежні пояснення. Така непослідовність ставить під сумнів достовірність свідчень і позбавляє їх переконливості як доказу у дисциплінарному провадженні.
Належні докази факту керування - це, зокрема, відеофіксація моменту руху автомобіля, результати експертиз (трасологічної, біологічної, дактилоскопічної тощо), показання очевидців, які безпосередньо спостерігали момент дорожньо-транспортної пригоди. Жодного з цих доказів службове розслідування не здобуло. Не було витребувано записи камер відеоспостереження за маршрутом руху автомобіля, не проведено експертних досліджень, не встановлено інших безпосередніх очевидців моменту зіткнення.
Таким чином, ключова передумова для кваліфікації позивача як водія автомобіля у момент дорожньо-транспортної пригоди не встановлена. За відсутності доведеного факту керування неможливо покладати на позивача обов`язки водія, визначені Законом України “Про дорожній рух” та Правилами дорожнього руху, і, відповідно, неможливо вважати доведеним порушення цих норм.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідальність за порушення службової дисципліни у формі накладення дисциплінарного стягнення може наставати лише за умови наявності належних і допустимих доказів факту вчинення дисциплінарного проступку.
Обов`язки водія, передбачені як Законом України “Про дорожній рух”, так і Правилами дорожнього руху, мають персональний характер і застосовуються виключно до тієї особи, яка безпосередньо здійснює керування транспортним засобом у момент події. Саме факт перебування за кермом створює для особи юридичний обов`язок мати при собі відповідні документи, виконувати законні вимоги працівників поліції, дотримуватися швидкісного режиму, дистанції, проходити огляд на стан сп`яніння тощо.
У цій справі ключовим є те, що факт керування автомобілем Tesla Model S саме ОСОБА_1 не доведений належними та допустимими доказами. Свідки події, показання яких покладені в основу висновку службового розслідування, спостерігали обставини вже після настання дорожньо-транспортної пригоди. Їхні свідчення підтверджують лише перебування позивача біля транспортного засобу після зіткнення, але не сам факт керування. Пояснення потерпілого та пасажира з іншого автомобіля також відтворюють момент після зіткнення, коли з автомобіля Tesla виходив ОСОБА_1 , що саме по собі не доводить його статусу водія, оскільки поруч із ним могла перебувати інша особа, зокрема, ОСОБА_8 , яка пояснила, що саме вона керувала транспортним засобом та після дорожньо-транспортної пригоди залишила місце події.
Відтак обов`язки, перелічені у підпунктах “а”, “б”, “ґ” пункту 2.1, підпункті “б” пункту 2.3, підпункті “а” пункту 2.4, пункті 2.5, підпункті “а” пункту 2.9, пункті 12.1, пункті 13.1 Правил дорожнього руху та у частині 2 статті 16 Закону України “Про дорожній рух”, могли бути застосовані лише у випадку беззаперечного встановлення факту, що саме ОСОБА_1 був водієм. Оскільки такий факт залишився непідтвердженим, інкримінування порушення зазначених норм є передчасним і юридично необґрунтованим.
У матеріалах службового розслідування містяться посилання на те, що позивачу було запропоновано пройти огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння, однак він начебто лише “на словах погоджувався”, але фактично ухилявся від поїздки до медичного закладу. Такий підхід не відповідає фактичним обставинам та вимогам закону.
Наявні матеріали підтверджують, що позивач неодноразово висловлював готовність пройти огляд, однак його до медичного закладу так і не було доставлено. Тобто обов`язок організації та проведення огляду, який прямо покладається на працівників поліції відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення та наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1452 від 09.11.2015 року, виконаний не був. Саме на поліцейських, а не на особі, яку перевіряють, покладено обов`язок забезпечити належне проведення огляду.
За відсутності акту огляду із застосуванням сертифікованих технічних засобів або медичного висновку неможливо констатувати факт перебування у стані сп`яніння. Фактично ж ситуація зводиться до того, що відповідні дії з боку правоохоронців не були належним чином здійснені, що виключає можливість правомірного врахування цієї обставини, як доведеної.
Таким чином, висновок службового розслідування про перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння побудований виключно на припущеннях та суб`єктивних оцінках поліцейських, а не на належних і допустимих доказах. Така обставина не могла бути визначена як обтяжуюча відповідальність чи як підстава для застосування найсуворішого дисциплінарного стягнення.
Доводи відповідача про непокору законним вимогам поліцейських не підтверджені належними доказами та ґрунтуються на неправильному тлумаченні обставин. Усі вимоги, які висували працівники поліції на місці події, стосувалися водія транспортного засобу. Позивач ж від початку і послідовно наполягав на тому, що він не є водієм автомобіля Tesla. За таких умов вимога пред`явити документи, що посвідчують право на керування транспортним засобом, чи проходити огляд на стан сп`яніння, адресувалася особі, яка фактично здійснювала керування. Відмова позивача виконувати ці вимоги не може бути кваліфікована як протиправна поведінка, оскільки він не визнавав себе суб`єктом відповідних правовідносин.
Крім того, у ході службового розслідування позивач скористався правом, гарантованим статтею 63 Конституції України, і відмовився від надання пояснень без присутності адвоката. Така відмова є прямою реалізацією конституційного права та не може тлумачитися як доказ вини чи як обставина, що обтяжує відповідальність. Закон не покладає на особу обов`язку свідчити проти себе чи своїх близьких родичів, а тому використання відмови від пояснень як підстави для висновку про дисциплінарний проступок суперечить як Конституції України, так і практиці Європейського суду з прав людини.
Таким чином, посилання відповідача на непокору вимогам поліцейських та відмову позивача від надання пояснень не можуть вважатися належними і допустимими доказами дисциплінарного проступку. Такі дії не створюють складу порушення службової дисципліни, оскільки зумовлені правом позивача на захист і відмовою виконувати вимоги, які адресовані не йому як особі, що керувала транспортним засобом.
Відповідно до пункту 4 Розділу V Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 № 893, службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.
Отже, за порушення службової дисципліни, до поліцейського може бути застосований один із визначених видів дисциплінарного стягнення, в тому числі і звільнення зі служби в поліції. Застосування стягнення можливе лише в тому разі, коли порушення службової дисципліни сталося внаслідок винної протиправної поведінки поліцейського, яка належним чином доведена та підтверджена відповідними достатніми доказами.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що, відповідно до частини третьої статті 19 Дисциплінарного статуту, під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Враховуючи, що у цій справі відповідач не довів належними та допустимими доказами факт керування позивачем транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, факт перебування у стані алкогольного сп`яніння, факт вчинення конфлікту з громадянином із заподіянням тілесних ушкоджень, а провадження у справах про адміністративні правопорушення закрито за спливом строків без встановлення обставин справи по суті, апеляційний суд доходить висновку, що недоведеність хоча б одного з інкримінованих порушень у дисциплінарному провадженні унеможливлює застосування найсуворішого виду дисциплінарного стягнення, оскільки відсутність достатніх доказів одного з елементів дисциплінарного проступку впливає на загальну оцінку тяжкості вчиненого та на вид стягнення, яке може бути застосоване.
У цій справі відповідач не здійснив повного та об`єктивного службового розслідування, не встановив ключових фактичних обставин, не спростував пояснення позивача та свідка ОСОБА_8 , не отримав належних доказів на підтвердження інкримінованих позивачу порушень, внаслідок чого застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції є необґрунтованим та непропорційним.
Оцінюючи фактичні обставини справи та зміст висновку службового розслідування, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідач не встановив фактів, які можна було б кваліфікувати як порушення ОСОБА_1 службової дисципліни та вчинення дисциплінарного проступку.
Апеляційний суд зауважує, що для суду, учасників справи та будь-якого стороннього розсудливого спостерігача очевидним є те, що поліцейський повинен дотримуватися вимог законодавства та не вчиняти правопорушень. Водночас, таким ж очевидним є принцип презумпції невинуватості – вина особи у вчиненні правопорушення повинна бути доведена в законному порядку і встановлена належними та допустимими доказами.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відповідач протиправно кваліфікував недоведені та неперевірені факти, як вчинення позивачем дисциплінарного проступку та підставу для дисциплінарної відповідальності. За відсутності належних доказів, а також за умови закриття адміністративних проваджень без встановлення обставин справи по суті, притягнення до дисциплінарної відповідальності є необґрунтованим та безпідставним.
Таким чином, апеляційний суд вважає такими, що відповідають обставинам справи висновки суду першої інстанції про те, що в ході службового розслідування відповідач не встановив фактичних даних, що підтверджують реальну наявність у діях позивача ознак дисциплінарного проступку.
Отже, наказ Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області від 09.12.2024 № 1994 “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ВП № 2 (смт. Богородчани) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області” в частині звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 та наказ Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області від 10.12.2024 № 571 о/с “По особовому складу” в частині звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 є протиправними.
Вказаний висновок апеляційного суду є підставою для скасування цього наказу та поновлення позивача на посаді старшого інспектора-чергового чергової частини відділення поліції № 2 (смт. Богородчани) Івано-Франківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області з 10.12.2024. 
Згідно з частиною 2  статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. 
Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини 1  статті 27 Закону України “Про оплату праці”, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом “з” пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100  передбачено, що він застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.
З огляду на вимоги вищевказаних норм чинного законодавства, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції вірно визначив, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, за період з 10 грудня 2024 року по 28 лютого 2025 року становить 48105,20 грн., який з відповідача необхідно стягнути на користь позивача.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки, апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року, у справі № 300/9702/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель