ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
08 жовтня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 728/382/24
провадження № 61-5219св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Надія», приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Дмитренко Віта Михайлівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргупредставника ОСОБА_3 - адвоката Литвин Валентини Василівни на постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року, ухвалену       у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,     ОСОБА_3 , треті особи: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Надія» (далі - СТОВ «Надія»), приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Дмитренко В. М.                        (далі - приватний нотаріус Дмитренко В. М.), про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу земельної ділянки.
 
Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що 23 липня 2024 року між                ОСОБА_2 та СТОВ «Надія» укладений договір оренди землі, за змістом якого, СТОВ «Надія» набуло у користування земельну ділянку загальною площею 2,6155 га, кадастровий номер 7420388000:04:000:0296, цільове призначення - для товарного сільськогосподарського виробництва. 05 листопада 2015 року на підставі додаткового договору до договору оренди внесено зміни, зокрема, продовжено строк дії договору оренди до 10 років та змінено розмір орендної плати. 
 
Позивач указувала, що 10 вересня 2021 року між нею та СТОВ «Надія» укладений договір про передачу переважного права, за змістом якого вона набула переважне право купівлі земельної ділянки загальною площею 2,6155 га, кадастровий номер 7420388000:04:000:0296, яке зареєстровано 14 вересня 2021 року. 
Позивач зазначала, що вона є суб`єктом переважного права купівлі земельної ділянки другої черги, тому 29 листопада 2022 року приватний нотаріус           Дмитренко В. М. надіслала на її адресу та адресу СТОВ «Надія» повідомлення про намір ОСОБА_2 щодо продажу вказаної земельної ділянки за ціною             206 559,00 грн, надавши проект договору купівлі-продажу, та повідомивши, що письмова відповідь має бути надіслана протягом одного місяця з дня отримання цього повідомлення. 09 січня 2023 року вона повідомила нотаріуса про намір скористатися своїм переважним правом купівлі земельної ділянки, і нотаріус отримала вказане повідомлення 17 січня 2023 року. Однак на її адресу не надходило повідомлення приватного нотаріуса про час та дату укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. 
22 березня 2023 року приватний нотаріус Дмитренко В. М. повторно надіслала їй та СТОВ «Надія» повідомлення про намір ОСОБА_4 щодо продажу земельної ділянки за аналогічною ціною, яке вона отримала 13 квітня 2023 року. 
Позивач стверджувала, що 10 травня 2023 року вона вдруге надіслала нотаріусу повідомлення про свій намір скористатися переважним правом купівлі земельної ділянки, яке надійшло у точку доставки 17 травня 2023 року, та було отримано нотаріусом 19 травня 2023 року. Позивач, посилаючись на частину другу                          статті 255 ЦК України, стверджувала, що вона двічі своєчасно повідомила приватного нотаріуса Дмитренко В. М. про свій намір скористатися переважним правом купівлі земельної ділянки, власником якої був ОСОБА_2 . 
Проте 18 травня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дмитренко В. М. 
 
Позивач уважала, що договір купівлі-продажу землі укладений із порушенням її переважного права на придбання земельної ділянки.
 
ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд: 
- перевести з ОСОБА_3 на неї права та обов`язки покупця на земельну ділянку площею 2,6155 га, кадастровий номер 7420388000:04:000:0296, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 травня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Дмитренко В. М. за № 460; 
- виплатити ОСОБА_3 вартість земельної ділянки площею 2,6155 га, кадастровий номер 7420388000:04:000:0296, згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 травня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом              Дмитренко В. М. № 460, у розмірі 206 559 грн, внесені нею на депозитний рахунок Бахмацького районного суду Чернігівської області, згідно з платіжної інструкції Акціонерного товариства «ОТП БАНК» від 02 лютого 2024 року № 1 вирішити питання розподілу судових витрат.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05 червня                2024 року, ухваленим у складі судді Пархоменка П. І., у задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000,00 грн.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції урахував, що укладаючи  договір про передачу переважного права купівлі спірної земельної ділянки та визначаючи порядок його виконання, сторони погодили між собою, що СТОВ «Надія» зобов`язана повідомити власника про передачу переважного права купівлі спірної земельної ділянки (пункт 2.2 договору). Наведена процедура закріплена як імперативне правило на рівні закону та погоджена сторонами при укладенні договору, це підтверджує, що ОСОБА_1 погодила зі СТОВ «Надія» необхідність виконання імперативного обов`язку. 
Однак у цій справі не надано доказів того, що особа, яка передала переважне право, виконала обов`язок письмово повідомити власника земельної ділянки протягом трьох робочих днів з дня державної реєстрації переходу такого права. Крім того, відсутні докази того, що повідомлення було здійснено цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення або особисто під розписку, що свідчить про порушення частини п`ятої статті 130-1 ЗК України, наслідком чого є незаконність передачі переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що впливає на право позивача вимагати судового захисту за порушення переважного права купівлі спірної земельної ділянки.
Наявність діючого договору про передачу переважного права купівлі спірної земельної ділянки не заміняє собою імперативну норму частини п`ятої статті 130-1 ЗК України, яка у спірних правовідносинах була порушена.
 
Частково задовольняючи заяву ОСОБА_3 про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції врахував фактичне надання послуг адвокатом, заяву про зменшення витрат на правову допомогу, подану позивачем, тому стягнув суму                   у розмірі 5 000,00 грн. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05 червня 2024 року скасовано.
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу земельної ділянки задоволено.
Переведено з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 травня 2023 року, посвідченим приватним Дмитренко В. М. за № 460, щодо земельної ділянки, площею 2,6155 га, кадастровий номер 7420388000:04:000:0296.
Постановлено виплатити ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 206 559,00 грн., внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок Бахмацького районного суду Чернігівської області в рахунок компенсації вартості земельної ділянки, площею 2,6155 га, кадастровий номер 7420388000:04:000:0296, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 травня 2023 року, посвідченого приватним Дмитренко В. М. за № 460.
Стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1 032,80 грн із кожного в рахунок відшкодування понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.
Стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1 549,20 грн із кожного у рахунок відшкодування понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 неодноразово висловлював намір щодо продажу спірної земельної ділянки, яка перебувала у користуванні СТОВ «Надія», на підставі договору оренди землі та переважне право купівлі якої належним чином зареєстровано за позивачем на підставі договору про передачу переважного права купівлі спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення                          від 10 вересня 2021 року, укладеного між СТОВ «Надія» та ОСОБА_1 . 
Позивач, отримавши 13 квітня 2025 року повідомлення приватного нотаріуса про намір ОСОБА_2 щодо продажу земельної ділянки, як суб`єкт переважного права купівлі земельної ділянки, 10 травня 2023 року, тобто в межах передбаченого статтею 130-1 ЗК України місячного строку, повідомила належним чином нотаріуса про своє бажання скористатися переважним правом купівлі спірної земельної ділянки. Тому суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими висновки суду першої інстанції про незаконність передачі переважного права купівлі земельної ділянки, у зв`язку із неповідомленням про його передачу власника земельної ділянки, як того вимагає частина п`ята статті 130-1 ЗК України.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що відповідно до пункту 2.3 договору про передачу переважного права від 10 вересня 2021 року, укладеного між СТОВ «Надія» та ОСОБА_1 , передача переважного права вважається здійсненою після державної реєстрації у порядку, передбаченому законом. Отже, позивач набула переважне право у порядку, передбаченому законом, тому висновок про його незаконність є помилковим. 
Суд першої інстанції при розгляді справи вийшов за межі позовних вимог, та вдався до спростування набутого позивачем переважного права купівлі земельної ділянки, здійснивши оцінку законності його набуття позивачем, що могло бути зроблено лише у разі заявлення позовних вимог про його скасування. Однак у межах цієї справи відповідних вимог про скасування набутого позивачем права заявлено                      не було. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У квітні 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Литвин В. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із Бахмацького районного суду Чернігівської області, іншим учасникам направлено копії касаційної скарги з додатками.
У травні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року справу призначено до розгляду     у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:                               абзацу 3 частини п`ятої статті 130-1 ЗК України.
 
Заявник уважає, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи постанову про задоволення позовних вимог, дійшов необґрунтованого висновку, що порушення сторонами договору про передачу переважного права купівлі спірної земельної ділянки положень частини п`ятої статті 130-1 ЗК України у частині неповідомлення власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення про передачу переважного права, жодним чином не впливає на законність передачі такого переважного права.
 
Частина друга статті 328 ЦК України встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У цьому випадку набуття позивачем переважного права на придбання у власність земельної ділянки є незаконним, оскільки мало місце порушення імперативної норми права при передачі йому такого переважного права, що прямо випливає із закону та встановлено судом першої інстанції.
 
Наявність діючого договору про передачу переважного права купівлі спірної земельної ділянки не заміняє собою імперативну норму частини п`ятої статті 130-1 ЗК України, яка у спірних правовідносинах порушена. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Слуцька Н. С. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення. 
 
Звертає увагу, що повідомлення власника земельної ділянки про передачу переважного права здійснюється особою, яка його передала після державної реєстрації переважного права за особою, якій воно передане. Отже, таке повідомлення не впливає на обсяг прав та можливість судового захисту особи, яка набула переважне право на купівлю земельної ділянки сільськогосподарського призначення.
Ураховуючи встановлені судом обставини справи, позивач цілком обґрунтовано просила суд задовольнити позов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Відповідно до договору оренди землі від 23 липня 2014 року, акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 23 липня 2014 року та акта приймання-передачі земельної ділянки в оренду, ОСОБА_2 надав, а СТОВ «Надія» прийняло           у строкове платне користування терміном на 5 років земельну ділянку загальною площею 2,6155 га, яка складається з ріллі площею 2,6155 га, кадастровий номер 7420388000:04:000:0296, та розташована на території Стрільницької сільської ради Бахмацького району Чернігівської області і була надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
 
Згідно із витягом з Державного реєстру речових право на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 26 лютого 2015 року за № 34216149 право оренди спірної земельної ділянки зареєстровано 26 лютого 2015 року, номер запису про інше речове право 8873157, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 202433574203.
 
05 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та СТОВ «Надія» укладено додатковий договір (додаткову угоду) до договору оренди землі від 23 липня 2014 року          (номер запису про інше речове право 8873157), якою продовжено строк дії договору оренди до 10 років та змінено розмір сплати орендної плати, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових право на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 18 листопада 2015 року за № 47869144.
 
10 вересня 2021 року між СТОВ «Надія» та ОСОБА_1 укладений договір про передачу переважного права купівлі спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення.
 
14 вересня 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень зареєстровано обтяження за номером 43936103 щодо передачі переважного права купівлі земельної ділянки.
 
14 вересня 2021 року та 22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 направляла приватному нотаріусу Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області          Кухті Д. О. повідомлення про бажання скористатися переважним правом купівлі спірної земельної ділянки.
 
Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №368698613 від 06 березня 2024 року, 16 серпня 2021 року винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 59857906 від 16 серпня 2021 року, приватний нотаріус Кухта Д. О., Ніжинський районний нотаріальний округ, Чернігівська область, на підставі подання проекту договору купівлі-продажу земельної ділянки (номер запису про обтяження: 43505889), яким зареєстровано намір ОСОБА_2 щодо продажу земельної ділянки. 20 серпня 2021 року ОСОБА_2 зареєстрував новий намір щодо продажу: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60468036 від 20 серпня 2021 року, приватний нотаріус Кухта Д.О., Ніжинський районний нотаріальний округ, Чернігівська область (номер запису про обтяження: 44050199).
 
Копіями досліджених матеріалів нотаріальної справи (том 1, а. с. 156-199) підтверджено реєстрацію двох намірів ОСОБА_2 щодо продажу спірної земельної ділянки від 16 серпня 2021 року та 20 вересня 2021 року.
 
29 листопада 2022 року та 22 березня 2023 року приватний нотаріус                 Дмитренко В. М. направляла СТОВ «Надія» і ОСОБА_6 повідомленням про намір щодо продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення за № 211/02-02 з копією проекту договору купівлі-продажу земельної ділянки (том 1,    а. с.18-21, 28-30), що підтверджується описом вкладення (том 1, а. с.21, 31), конвертом (том 1, а. с. 22) та фіскальним чеком (том 1, а. с. 32), яким повідомляла позивача про намір ОСОБА_2 щодо продажу спірної земельної ділянки із зазначенням її ціни та яким запропонувала позивачці скористатися своїм переважним правом.
 
Витягами з офіційного сайту АТ «Укрпошта» відстеження поштового відправлення за трек-номером поштових відправлень (том 1, а. с.23, 33) підтверджено отримання ОСОБА_1  указаних повідомлень 14 грудня 2022 року та 13 квітня 2023 року.
 
09 січня 2023 року та 13 квітня 2023 року ОСОБА_6 направляла приватному нотаріусу Дмитренко В. М. листи (том 1, а. с. 24, 34), якими повідомила про свій намір скористатися переважним правом купівлі земельної ділянки за ціною, встановленою у повідомленні, що підтверджується описом вкладення та фіскальними чеками (том 1 а. с.25-26, 35).
 
Витягами з офіційного сайту АТ «Укрпошта» відстеження поштового відправлення за трек-номером поштових відправлень 0407142021440 та 0101911019036 (том 1,      а. с. 27, 36) підтверджується отримання вказаних листів приватним нотаріусом Дмитренко В. М. особисто 17 січня 2023 року та 19 травня 2023 року.
 
Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 травня                  2023 року, який зареєстрований у реєстрі за № 460 та посвідчений приватним нотаріусом Дмитренко В. М., (том 1, а. с.37-38) ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність належну ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,6155 га, кадастровий номер 7420388000:04:000:0296.
 
Згідно із відповіді АТ «Укрпошта» на адвокатські запити представника позивача        від 02 листопада 2023 року (том 1, а. с.39) та від 14 листопада 2023 року (том 1,             а. с. 40) поштове відправлення «Укрпошта Експрес» за №0101911019036                          від 10 травня 2023 року на ім`я приватного нотаріуса Дмитренко В.М. надійшло            17 травня 2023 року до відділення поштового зв`язку «Носівка» з індексом 17100 та цього ж дня об 14:31 год на телефон адресата (одержувача) ( НОМЕР_1 ), що був зазначений на бланку супровідної адреси, автоматично направлене sms/viber - повідомлення про надходження зазначеного поштового відправлення з текстом, яке у своєму змісті містило вказівку про надходження цього листа від ОСОБА_1 та відділення пошти, яке здійснює видачу.
 
Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30 жовтня 2023 року за № НВ-9930706682023 (том 1, а. с.41-46) підтверджуються загальні відомості про спірну земельну ділянку.
 
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 січня 2024 року за № 361579491 (том 1,       а. с. 50-51) підтверджується, що за ОСОБА_3 державним реєстратором зареєстровано право власності на цю земельну ділянку 18 травня 2023 року.
 
Витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 11 січня 2024 року № НВ-9900858412024, довідкою про оцінку вартості об`єкта нерухомості від 05 лютого 2024 року підтверджується вартість земельної ділянки                з кадастровим номером 7420388000:04:000:0296.
 
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2023 року за № 351201748  підтверджується наявність земельних ділянок у ОСОБА_1 .
 
Копіями матеріалів нотаріальної справи (том 2, а. с. 1-99) підтверджується посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 травня 2023 року та реєстрація наміру щодо її продажу.
 
Відповідно до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 09 січня 2023 року № 2, укладеного між ОСОБА_7 і позивачкою ОСОБА_8 , та акта приймання-передачі коштів від 09 січня 2023 року, ОСОБА_7 надав позивачці поворотну безвідсоткову фінансову допомогу у розмірі                         280 000,00 грн з кінцевим строком повернення 09 серпня 2025 року.
 
Податковою декларацією платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця  та квитанціями №1 та №2 підтверджуються податкові декларації фізичної особи- підприємця ОСОБА_7 .
 
Згідно із платіжною інструкцією від 02 лютого 2024 року № 1 (том 1, а. с. 6) позивачка ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області грошову суму                              у розмірі 206 559,00 грн, яку повинен сплатити покупець за придбання земельної ділянки.
 
У судовому засіданні суду першої інстанції оглянуті оригінали доказів, поданих позивачкою.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Литвин В. В. підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає. 
 
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України,                      і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом                       у визначених законом випадках.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої             (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
 
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
 
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
 
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
 
Згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
 
Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
 
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.
 
Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, ОСОБА_1 просила перевести на неї права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу                   від 18 травня 2023 року, засвідченим приватним нотаріусом Дмитренко В. М.,                       на земельну ділянку площею 2,6155 га, кадастровий номер 7420388000:04:000:0296,         з підстав, передбачених статтею 130-1 ЗК України, посилаючись на те, що за договором від 10 вересня 2021 року СТОВ «Надія» передало їй переважне право на купівлю зазначеної земельної ділянки.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
 
Частиною першою статті 9 Закону «України «Про оренду землі» передбачено, що орендар має переважне право на придбання у власність земельної ділянки у разі її продажу, за умови, що він сплатить ціну, за якою продається така земельна ділянка. Якщо відповідно до закону орендар не може набувати у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення, він може в порядку, визначеному Земельним кодексом України, передати своє переважне право купівлі такої земельної ділянки іншій особі, яка відповідно до закону може набувати у власність таку земельну ділянку.
 
Відповідно до частини першої статті 130-1 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, переважне право купівлі земельних ділянок сільськогосподарського призначення мають такі суб`єкти: а) у першу чергу - особа, яка має спеціальний дозвіл на видобування корисних копалин загальнодержавного значення (металічні руди кольорових металів, металічні руди благородних металів, металічні руди рідкіснометалевих та рідкісноземельних металів, радіоактивних металів, електро- та радіотехнічна сировина), якщо відповідно до інформації, отриманої з Державного земельного кадастру, така земельна ділянка знаходиться в межах ділянки надр, наданої такій особі у користування, крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна (будівлі, споруди), що перебувають у власності особи, яка використовує земельну ділянку на праві власності, оренди, емфітевзису, суперфіцію, а також крім земельних ділянок для садівництва; б) у другу чергу - орендар земельної ділянки.
 
Суб`єкт переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення другої черги може реалізувати таке право у разі відсутності суб`єкта першої черги або відмови суб`єкта першої черги від реалізації такого права.
 
У разі якщо відповідно до закону особа, зазначена у пунктах «а» і «б» цієї частини,     не може набувати у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення, вона може в порядку, визначеному частиною п`ятою цієї статті, передати своє переважне право купівлі такої земельної ділянки іншій особі, яка відповідно до закону може набувати у власність таку земельну ділянку.
 
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 130-1 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення з порушенням переважного права її купівлі, суб`єкт переважного права, який відповідно до цієї статті може реалізувати таке право, має право пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором купівлі-продажу повинен сплатити покупець.
 
Переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення може бути передано його суб`єктом іншій особі, яка відповідно до закону може набути у власність таку земельну ділянку.
 
Передача переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення здійснюється за письмовим договором між суб`єктом переважного права та особою, якій передається таке право. Переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, передане іншій особі, підлягає державній реєстрації в порядку, передбаченому для державної реєстрації обтяжень речових прав на земельні ділянки.
 
Про передачу переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення особа, яка передає переважне право, зобов`язана письмово повідомити власника земельної ділянки протягом трьох робочих днів з дня державної реєстрації переходу такого права. Повідомлення здійснюється цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення або особисто під розписку.
 
У разі якщо після повідомлення нотаріусом суб`єкта переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення про намір власника щодо її продажу суб`єкт переважного права передав таке право іншій особі, суб`єкт переважного права зобов`язаний повідомити особу, якій таке право передане, про такий намір.
Підпунктом «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до 01 січня 2024 року було встановлено заборону купівлі-продажу або відчуження в інший спосіб на користь юридичних осіб земельних ділянок, які перебувають у приватній власності                         і віднесені до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім переходу до банків права власності на земельні ділянки як предмет застави, передачі земельних ділянок у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та відчуження земельних ділянок для суспільних потреб. 
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що СТОВ «Надія» як особа, яка в силу підпункту «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України не могла набути у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення, передала переважне право купівлі земельної ділянки на користь ОСОБА_1 , про що                       10 вересня 2021 року було укладено відповідний договір, про який 14 вересня         2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень зареєстровано обтяження за номером 43936103. 
 
Отже, відповідачі виконали вимоги пункт 1 частини п`ятої статті 130-1 ЗК України.
 
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів здійснення заходів щодо письмового повідомлення власника земельної ділянки ( ОСОБА_2 ) протягом трьох робочих днів з дня державної реєстрації переходу переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення від СТОВ «Надія» на користь ОСОБА_1 , яке здійснюється цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення або особисто під розписку.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у зв`язку з недотриманням вимог частини п`ятої статті 130-1 ЗК України, яка носить імперативний характер, а саме: у зв`язку з неповідомленням власника земельної ділянки протягом трьох робочих днів з дня державної реєстрації переходу переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення від СТОВ «Надія» на користь ОСОБА_1 , яке повинно було бути здійснене цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення або особисто під розписку, позивачка не набула переважного права покупця за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10 вересня 2021 року.
 
Зазначені висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 526/3042/21 (провадження    № 61-8029св23), від 19 березня 2025 року у справі № 149/641/23 (провадження № 61-17158св24) та від 23 липня 2025 року у справі № 130/3633/23 (провадження № 61-11930св24).
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Натомість, суд апеляційної внаслідок неправильного застування положення частини п`ятої статті 130-1 ЗК України, скасував законне та правильне по суті спору рішення суду першої інстанції.
 
Однією з підстав касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції заявник зазначив пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме абзацу 3 частини п`ятої статті 130-1 ЗК України).
 
В абзаці 3 частини п`ятої статті 130-1 ЗК України вказано, що про передачу переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення особа, яка передає переважне право, зобов`язана письмово повідомити власника земельної ділянки протягом трьох робочих днів з дня державної реєстрації переходу такого права. Повідомлення здійснюється цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення або особисто під розписку.
 
Верховний Суд у постанові від 23 липня 2025 року у справі № 130/3633/23 (провадження № 61-11930св24), скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції                 і залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, надав оцінку положенням частин четвертої, п`ятої статті 130-1 ЗК України, та виснував наступне: «Разом з тим, оскільки матеріали справи не містять доказів здійснення заходів щодо державної реєстрації передачі переважного права купівлі земельної ділянки від ФГ «Золотий лев» на користь ОСОБА_9 , у порядку, передбаченому для державної реєстрації обтяжень речових прав на земельні ділянки, та доказів направлення ФГ «Золотий лев» повідомлення про це власнику земельної ділянки протягом трьох робочих днів з дня державної реєстрації переходу такого права, то суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у зв`язку з недотриманням вимог частини п`ятої статті 130-1 ЗК України позивачка не набула переважного права покупця за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 вересня 2021 року, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову».
 
Такими чином, доводи представника ОСОБА_3 - адвоката Литвин В. В. щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах,зокрема, абзацу 3 частини п`ятої статті 130-1 ЗК України,                                не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи, однак це               не впливає на правильність висновків суду першої інстанції при вирішенні спору                    у цій справі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставини, встановлені судом першої інстанції, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, неправильно засотував норми матеріального права, тому оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання касаційних скарг ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі             4 131,18 грн, який підлягає стягненню на її користь зі ОСОБА_1 .
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Литвин Валентини Василівни задовольнити.
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року скасувати, рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05 червня 2024 року залишити в силі.
 
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 4 131,18 грн (чотири тисячі сто тридцять одну гривню 18 коп.).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
                                                                                                        Б. І. Гулько

 
                                                                                                        Г. В. Коломієць

 
                                                                                                        Р. А. Лідовець