ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1712/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/2525/24 	Колісник Л. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 жовтня 2025 рокуЧеркаський апеляційний суд в складі колегії

суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,
за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зеленого Юрія Васильовича на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Золотоніської міської ради Черкаської області про позбавлення батьківських прав, -                                       
в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, обгрунтовуючи його тим, що 09.09.2009 сторони уклали шлюб. Від шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося, сторони з 2014 не проживають сумісним подружнім життям. Рішенням Канівського міськрайонного суду від 10.11.2020 за № 695/1701/20 шлюб розірвано. 12.01.2021 рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області з відповідача було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини.
Починаючи з 2014 року відповідач не бачила дитину жодного разу, ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом його здоров`я, навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток та виховання.
Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової допомоги, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. З моменту стягнення аліментів відповідач декілька разів сплачувала аліменти, а з листопада 2021 по даний час аліменти не сплачувала взагалі, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 155309,41 грн.
У зв`язку з наведеним позивач просив позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно її сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням місцевого суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Зелений Ю. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та задовольнити позовні вимоги.
В апеляційній скарзі вказано, що суд у своєму рішенні встановлює незрозумілу малозначність ухилень ОСОБА_2 у невиконанні своїх обов`язків як матері малолітньої дитини ОСОБА_3 .
Незважаючи на те, що судом достовірно встановлено, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків повністю з 2014 року та ухиляється навмисно від виховання дитини, у рішенні не вказано як дитина ОСОБА_3 , фактично залишився напівсиротою. Про маму він знає тільки із свідоцтва про народження та слів батька. Не може бути виправданням тому, що відповідач не бажає взагалі розмовляти а ні з дитиною, а ні з батьком дитини, це вона і показує в суді при написанні заяви, де просила справу розглядати у її відсутність при цьому не висловлює своєї позиції щодо позовних вимог. 
Суд фактично відкинув усі докази, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, покладає обов`язок на орган опіки та піклування перевиховати відповідача, при цьому, знаючи що це не дасть позитивного результату для вирішення даної проблеми. Це підтверджується тим, що відповідач була запрошена на засідання опікунської ради Золотоніської міської ради Черкаської області від 26.11.2024 року, на якій відбувся всебічний та повний розгляд зібраних матеріалів, стосовно доцільності позбавлення батьківських прав так і з`ясувань обставин, які послужили їх не виконанню. Відповідач проігнорувала дане звернення. Відповідач не виходить на зв`язок до батька та дитини, хоча має обидва номера телефону. Не говорячи про те, що на сьогоднішній день є багато відеозв`язку (Вайбер, Ватсап, Телеграм), який є безкоштовним, на телефонні дзвінки сам не відповідає, коли телефонуєш з іншого номеру телефону бере трубку, але коли чує голос дитини або голос ОСОБА_1 відхиляє виклик. 
Апелянт вважає, що письмові докази та пояснення неповнолітнього та позивача є достатніми та допустимими доказами для задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив..
Заслухавши учасників справи, дослідивши та обговоривши наявні докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим  . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вище вимогам рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 липня 2025 відповідає.
Встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 від 25.12.2009 .
Згідно з рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області № 695/1701/20 від 10.11.2020 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Згідно з рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області № 695/1702/20 від 12.01.2021 з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до повноліття.
Відповідно до розрахунку по заборгованості по аліментах, наданого Канівским відділом державної виконавчої служби, борг ОСОБА_2 станом на 31.10.2024 становить 155 309,41 грн.
Згідно з довідкою, виданою Піщанською сільською радою Золотоніського району, Черкаської області № 206 від 03.2020, зі слів сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживають за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації з 2014 і по даний час.
Як зазначено в акті обстеження умов проживання від 06.11.2024, складеного представниками Служби у справах дітей Золотоніської міської ради проведено обстеження умов проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 та встановлено, що в даному будинку проживають і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - тато, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - син, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - співмешканка та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - дочка. Умови проживання сім`ї задовільні. Для виховання, навчання та утримання неповнолітнього ОСОБА_3 батьком ОСОБА_1 створені належні умови.
Відповідно до довідки, виданої ЗДО «Казка» Піщанської сільської ради Золотоніського району, Черкаської області № 88/06-02 від 05.11.2024 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідував вищевказаний заклад з 02.09.2014 по 31.05.2016. Мати ОСОБА_2 у період перебування дитини в закладі не брала участі у вихованні дитини: не спілкувалася з вихователями дитини, не приводила і не забирала дитину з дитячого садка, не брала участі у батьківських зборах.
Відповідно до довідки Комунального закладу «Піщанський ліцей Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області» №6.4-163 від 05.11.2024 видана ОСОБА_1 , про те, що його син, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 був зарахований до 1 класу Піщанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Золотоніської районної ради (наказ № 78 від 31.08.2016) та закінчив 6 класів Піщанської ЗОШ І-ІІІ ступенів Піщанської сільської ради (наказ № 27-у від 21.09.2021). Вихованням сина займався батько, ОСОБА_1 . Мати ОСОБА_2 участі у вихованні сина не брала. У навчальному закладі не з`являлася, з класним керівником не спілкувалася, на батьківські збори ніколи не приходила.
Відповідно до довідки Золотоніської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 6 Золотоніської міської ради Черкаської області № 89 від 06.11.2024 видана ОСОБА_3 в тому, що він навчається в 9-Б класі Золотоніської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 6 Золотоніської міської ради.
З характеристики ОСОБА_3 , виданої Золотоніською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 6 Золотоніської міської ради, вбачається, що він характеризується з позитивної сторони, товариський, старанний, дисциплінований, підтримує дружні стосунки з однокласниками та старшими учнями, має серед них авторитет. Його поважають, зважають на його думку. Користується повагою серед вчителів. Батько дитини приділяє належну увагу вихованню сина.
За висновком від 26.11.2024 № 2869, складеним органом опіки та піклування Золотоніської міської ради за розгляду поданих ОСОБА_1 документів, орган опіки і піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд у постановах від 27 березня 2020 року у справі № 523/16635/17 (провадження № 61-5437св19), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зробив висновок, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах  від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України  від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначив, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення  від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20) зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. 
Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Апеляційний суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками ( ОСОБА_2 не бажає розмовляти з позивачем по телефону чи уникає розмов) не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня  2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду  від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня  2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ні суд першої інстанції, ні орган опіки та піклування не з`ясовували особисто позицію самої матері. Не з`явилась вона і в суд апеляційної інстанції. Тому колегія суддів не може стверджувати, що відповідач остаточно втратила інтерес до своєї дитини. Також позивач не довів навмисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки. 
Тому суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.
При цьому суд обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками.
З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за відсутності переконливих доказів небажання матері брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення   ОСОБА_2 батьківських прав апеляційний суд у контексті конкретних обставин цієї справи погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.
Колегія суддів зауважує, що за обставин справи, яку переглядає апеляційний суд, думка дитини не може слугувати єдиною достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а також вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу за доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення батьківських прав судами першої та апеляційної інстанції не встановлено.
Схожих за змістом висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13-ц (провадження  № 61-1165св23), від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23 (провадження  № 61-9650св24), від 12 березня 2025 року у справі № 930/1141/24 (провадження  № 61-994св25).
Отже, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновку суду першої інстанції по суті вирішення спору, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин.
З вищевикладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 - адвоката Зеленого Юрія Васильовича залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 13 жовтня 2025 року.

Судді:

: