Номер провадження: 22-ц/813/5405/25 
Справа № 523/20465/24
Головуючий у першій інстанції Далеко К.О.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого: Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2025 року по цивільній справі за заявою Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" про видачу судового наказу за вимогою про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за теплову енергію,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року Суворовським районним судом м. Одеси за заявою Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» було видано судовий наказ № 523/20465/24 про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за теплову енергію.
20.02.2025 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду зі вищевказаною заявою про скасування судового наказу.
В обґрунтування своєї заяви, ОСОБА_1 посилається на безпідставність та необґрунтованість вимог стягувача, тому як у Суворовському районному суді м. Одеси перебувала на розгляді цивільна справа № 523/6445/23 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» про захист прав споживача, та предметом спору у цій справі є саме ці нарахування, які були стягнуті з нього судовий наказом. Заявник зазначив, що цивільна справа № 523/6445/23 розглянута Суворовським районним судом м. Одеси та Одеським апеляційним судом, і на теперішній час перебуває на розгляді в Верховному Суді за його касаційною скаргою. Заявник вважає, що судовий спір при винесенні судового наказу виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому підстав для видачі даного судового наказу не має. Також, заявник вважає що він має право не сплачувати судовий збір за подачу заяви про скасування наказу, посилаючись на ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів".
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2025 року повернуто без розгляду заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу по справі № 523/20465/24 від 13 січня 2024 року, виданого за заявою Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за теплову енергію з ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2025 року скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що йому не надано був строк для усунення недоліків. Суддя Далеко К.О. порушила вимоги ч.2 ст. 185 ЦІК України яка, зобов`язує суддю постановити ухвалу про залишення заяви про скасування судового наказу без руху та зазначити недоліки заяви, спосіб і строк їх усунення, а якщо ухвала про залишення заяви без руху постановлюється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі. суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) та порушила вимоги ч. 3 ст.272 ЦПК України якою передбачено, що у разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складення в електронній формі у порядку, встановленому законом, а в разі відсутності електронного кабінету рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Ніяких ухвал йому не було надіслано, а ухвалу про відмову у розгляді його заяви про скасування судового наказу він отримав 16.04.2025 року, за клопотанням цією датою в канцелярії з цивільних справ у Суворовському районному суді.
Судом порушені вимоги ч. 3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» яка, звільняє побутових споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Закон України «Про судовий збір» не надає вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норм про те, що пільги надають лише за пред`явлення позову. Аналогічний висновок міститься у постанові Касаційного цивільного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №761/46977/18.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст.353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 п.6 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процес уального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Повертаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу по справі № 523/20465/24 від 13 січня 2024 року, виданого за заявою Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за теплову енергію з ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заява ОСОБА_1 про скасування наказу від 13 січня 2025 року по справі №523/20465/24 не відповідає п.1 ч.5 ст. 170 ЦПК України.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, в тому числі за вимогою про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.
Як встановлено ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.
До заяви про скасування судового наказу додаються, зокрема, документ, що підтверджує сплату судового збору (частина 5 статті 170 ЦПК).
Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
За правилами частини 6 статті 170 ЦПК у разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя, не пізніше двох днів з дня її надходження до суду, постановляє ухвалу про її повернення без розгляду.
Частиною 2 статті 9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.
Частиною 9 статті 185 ЦПК України передбачено, що заяви, скарги, клопотання, визначені цим Кодексом, за подання яких передбачено сплату судового збору, залишаються судом без руху також у випадку, якщо на момент відкриття провадження за відповідною заявою, скаргою, клопотанням суд виявить, що відповідна сума судового збору не зарахована до спеціального фонду державного бюджету. Правила цієї частини не застосовуються до заяв про забезпечення доказів або позову.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду ОСОБА_1 із заявою про скасування судового наказу, яка за змістом та по формі відповідає вимогам ч. 3 ст. 170 ЦПК України, не додав документ, що підтверджує сплату судового збору.
У заяві про скасування судового наказу боржник посилається на звільнення його від сплати судового збору як споживача послуг на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів». 
Так, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно пункту 17 частини першої статті 1 Закону послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Згідно із частиною третьою статті 22 Закону України споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Тобто, законодавець не тільки надає пільги цієї категорії учасників спору, але й чітко зазначає, в якому саме випадку вони звільняються від сплати судового збору - за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Отже, за змістом частини 3 статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору у разі, коли вони мають статус позивача.
Поширення правил цієї норми на боржників у спорах, які вирішуються в порядку наказного провадження, закон не містить.
Вказана позиція підтримана Верховним Судом в ухвалі від 08 березня 2023 року у справі № 686/15858/22 (провадження № 61-1850ск23) у подібних за змістом правовідносинах.
У справі, що розглядається спір ініційований Комунальним підприємством "Теплопостачання міста Одеси" щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.
У наказному провадженні, сторонами в якому є заявник та боржник, ОСОБА_1 не має статусу позивача, а тому не є особою, яка звільнена від сплати судового збору при поданні заяви про скасування судового наказу відповідно до частини 3 статті 22 Закону «Про захист прав споживачів».
Відтак, доводи скаржника в цій частині є необґрунтованими та апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції.
При цьому, суд першої інстанції встановивши, що подана заява про скасування судового наказу відповідає за змістом та по формі вимогам ч. 3 ст. 170 ЦПК України, але в ній відсутній документ, що підтверджує сплату судового збору, а також те, що ОСОБА_1 не є особою, яка звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», в порушення ч. 9 ст.185 ЦПК України не залишив відповідну заяву без руху, з наданням часу для усунення недоліків у вигляді надання доказів зі сплати судового збору.
Оскільки, законодавцем передбачено, що положення ч. 9 ст.185 ЦПК України розповсюджуються на всі заяви, скарги, клопотання, визначені цим Кодексом, за подання яких передбачено сплату судового збору, окрім до заяв про забезпечення доказів або позову.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення даної заяви про скасування судового наказу на підставі ч. 6 ст. 170 ЦПК України.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості заявити клопотання про звільнення його від сплати судового збору в порядку статті 8 Закону України «Про судовий збір».
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченогостатею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».
У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Враховуючи встановлені обставини справи, надавши належну оцінку доводам скаржника, судова колегія вважає, що за таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2025 року – скасувати.
Цивільну справу за заявою Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" про видачу судового наказу за вимогою про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за теплову енергію, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                                О.М.Таварткіладзе

Судді:                                                                        Є.С. Сєвєрова

       С.О.Погорєлова