15.09.25
22-ц/812/1366/25
Провадження №22-ц/812/1366/25 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2025 року                                            м. Миколаїв
                                                                             Справа № 490/11915/23
Миколаївський апеляційний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді  – Шаманської Н.О.,
суддів: Лівінського І.В., Тищук Н.О.
із секретарем судового засідання – Повертайленко Ю.В.
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу 
за позовом
ОСОБА_1 
до
ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Ягужинська К.Т.,
про
визнання заповіту недійсним в силу нікчемності
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Гуденко О.А. 29 травня 2025 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 29 травня 2025 року,
у с т а н о в и в:
У грудні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
В подальшому ОСОБА_1 самостійно подала уточнений позов до ОСОБА_2 , у якому просила визнати в силу нікчемності заповіт, складений 25 січня 2018 року ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 .
Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 повернуто як неподану ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2024 року.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .
Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, їй стало відомо про наявність заповіту, складеного 25 січня 2018 року її тіткою на ім`я ОСОБА_2 (сусідки).
Зазначена ситуація стала великою несподіванкою, оскільки за життя тітка не мала дружніх стосунків зі своєю сусідкою, а навпаки у них часто відбувались конфлікти.
ОСОБА_1 зазначала, що вона разом зі своєю двоюрідною сестрою ОСОБА_3 доглядали тітку, яка була інвалідом першої групи, допомагали їй по господарству.
Заповіт, який нібито був складений ОСОБА_4 не підписаний нею, а іншою особою – ОСОБА_5 . У ньому містяться виправлення, які ставлять під сумнів його законність. До того ж їх тітка до самої смерті підписувала всі документи сама , про що свідчать датовані груднем 2020 року документи, тому незрозуміло, чому в 2018 році вона не могла підписати заповіт самостійно.
Крім того вказувала, що на момент складення заповіту її тітка не була власником спадкового майна, оскільки 13 лютого 2015 року уклала договір дарування згідно якого подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 .
Позивач вважає, що оспорюваний заповіт є нікчемним як в силу недодержання вимог Закону України «Про нотаріат» та правил ведення нотаріального діловодства, оскільки приватним нотаріусом не було засвідчено справжність підпису ОСОБА_5 , яка підписала заповіт, та заповіт було укладено особою, яка не мала права на спадкове майно та не була його власником.
Посилаючись на викладене просила визнати недійсним в силу нікчемності заповіт ОСОБА_4 від 25 січня 2018 року, складений на ім`я ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального права не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, що на час укладення заповіту так і на час смерті спадкодавець ОСОБА_4 не була власником спадкової квартири. Крім того, на час складання заповіту (25 січня 2018 року), вона була спроможна самостійно власноруч підписати заповіт, що підтверджується її особистою участю у розгляді цивільної справи № 490/6165/18 за її позовом від 11 січня 2018 року до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування спірної квартири. 
Зважаючи на викладене, ОСОБА_4 могла самостійно підписати спірний заповіт, оскільки була на момент його складення дієздатною, розуміла значення своїх дій, що було встановлено у справі № 490/6165/18. 
Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначала, що суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги на той факт, що під час складення заповіту нотаріусом не було встановлено та посвідчено особу, яка його підписувала, що є порушенням ч. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальної дії нотаріусами України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки – ОСОБА_8 посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідачки – ОСОБА_8 , яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги,   колегія суддів  вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Згідно з частинами 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. 
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. 
Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. 
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта статті 207 ЦК України).
Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. 
Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Частиною 1 ст. 1236 ЦК України встановлено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.
Так, відповідно ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.
У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 страждала на ряд захворювань серцево-судинної системи, з 1 березня 2012 року їй було встановлену першу групу інвалідності, безстроково. Потребула постійного стороннього догляду ( а.с.15-19).
За життя ОСОБА_4 залишила заповіт, датований 25 січня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинскою К.Т., зареєстрований в реєстрі за № 174,175, яким зробила розпорядження на випадок своєї смерті, та заповідала все належне їй майно- ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої, серед іншого, входить об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 . 
В заповіті зазначено, що ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: квартира АДРЕСА_1 , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без всякого насильства, примусу, як фізичного, так і морального, на випадок своєї смерті робить таке розпорядження: все належне їй майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право - заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Заповіт в присутності заповідача та на її прохання підписано ОСОБА_5 , на прохання заповідача заповіт посвідчено в присутності двох свідків - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які проживають в АДРЕСА_2 . Особи свідків та ОСОБА_5 , встановлено та їх дієздатність перевірено нотаріусом.
В матеріалах спадкової справи нотаріуса щодо посвідчення оспорюваного заповіту містяться копії паспортів усіх зазначених в заповіті осіб.
25 березня 2021 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. було заведено спадкову справу №42/2021. Із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (племінниці померлої ), а також ОСОБА_2 як спадкоємиця за заповітом.
11 серпня 2021 року приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. направлені роз`яснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступного змісту. У відповідності до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийнятті, право на спадкування за законом почергово одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. ОСОБА_4 залишила заповіт на ім`я ОСОБА_2 
28 вересня 2021 року приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. Миколаївського міського нотаріального округу було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності померлої на квартиру.
З матеріалів справи  вбачається, що  рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року у справі № 490/2470/21 за   ОСОБА_2 , спадкоємцем за заповітом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4   визнано право власності на квартиру  АДРЕСА_1 . Рішення позивачкою у встановленому законом порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.
Як вбачається з зазначеного рішення суду, правовстановлюючий документ на квартиру у позивача відсутній, оскільки 13 лютого 2015 року, під час укладання Договору дарування квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , було передано правовставлюючий документ на квартиру приватному нотаріусу Грудницькій І.М. для здійснення нотаріальної дії. Під час звернень спадкоємців до приватного нотаріуса, було виявлено, наявний Договір дарування квартири від 13 лютого 2015 року, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 березня 2020 року визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М. 
Постановою колегії суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2020 року в частині підстав визнання недійсним договору дарування змінено, в іншій частині рішення залишено без змін.
Звертаючись з позовом про визнання недійсним нікчемного правочину, ОСОБА_1 посилалась на те, що приватним нотаріусом не було засвідчено справжність підпису ОСОБА_5 , яка підписала заповіт, та заповіт було укладено особою, яка не мала права на спадкове майно та не була його власником.
Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що оспорюваний заповіт був складений ОСОБА_4 щодо всього свого майна, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те ,що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, а не на конкретно визначене майно. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року у справі № 490/2470/21, яке в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиційним для сторін по справі, право ОСОБА_4 на вказану квратиру на день її смерті було поновлено судом. 
Отже, твердження позивача щодо нікчемності заповіту за наведених обставин - є наслідком хибного тлумачення норм права.
У судовій практиці Верховного Суду зазначено, що кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. 
Вирішуючи питання нікчемності заповіту ВП ВС у Постанові від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 85 зазначила, що посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним , оскільки наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить.
Натомість, положення ст. 1248,1252 ЦК України не містить вимогу про окреме посвідчення особи, яка підписує заповіт в присутності двох свідків, і не передбачає нікчемність заповіту в розумінні ч.1 ст. 1257 ЦК України.
З огляду на викладене, посилання апелянта на те, що приватним нотаріусом не було засвідчено справжність підпису ОСОБА_5 , яка підписала заповіт, не може бути підставою для встановлення нікчемності заповіту.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту субєктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у частині другій статті 16 ЦК України. Перелік способів захисту порушених прав та інтересів, закріплений у наведених нормах, не є вичерпним. Абзацом дванадцятим частини другої статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.
Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.
Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21).
Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).
Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним.
Інакше кажучи, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Саме в такому значенні має розумітися ефективний захист порушених прав особи.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною другою статті 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
Обґрунтовуючи своє право на спадкування за законом спірної квартири, позивачка вважала можливим захистити у судовому порядку своє порушене право на спадкування в обраний нею спосіб, а саме шляхом визнання недійсним в силу нікчемності заповіту, на підставі якого визнано право власності за відповідачем рішенням суду, яке набуло законної сили. 
В той же час суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття5 ЦПК України). Цивільні права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав позивач звернувся до суду (постанова Об`єднаної палати КЦС від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21). 
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (постанова ВП ВС від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17).
З таким висновком узгоджується і правовий висновок, викладений Об`єднаною Палатою КЦС у постанові від 6 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21, де визначено, що ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача.
У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44) та ін.).
За змістом наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду судове рішення про задоволення позову повинно бути ефективним тоді, коли забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Ці висновки треба розуміти як обов`язок суду не допустити прийняття судового рішення, яке утворює зазначені складності у його виконанні.
В той же час, у даній справі, вказаний спосіб захисту прав позивача у спорі, що виник при спадкуванні квартири, не є ефективним, оскільки фактично призведе до породження нового судового спору з приводу права власності іншого спадкоємця за заповітом , яке не оспорюється у цьому спорі, отже, з огляду на обрання позивачем неефективного способу захисту свого порушеного права, що не дозволяє відновити відповідне право позивача та створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист.
Крім того, позивачем заявлено вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним - що за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тому суд не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо нікчемності спірного договору, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.
Аналогічний висновок викладено у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) Великої Палати Верховного Суду.
Як викладено у Постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17 (провадження № 61-545св21), у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".
З огляду на викладене суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, через обрання неефективного способу захисту порушеного права.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для його скасування.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий:       Н.О. Шаманська   

Судді: І.В. Лівінський

Н.О.Тищук

Повний текст постанови складено 15 вересня 2025 року.