УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №282/520/24 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В. 
Категорія 88 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
з участю секретаря 
судового засідання         Смоляра А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 282/520/24 за заявою представника ОСОБА_1 – адвоката Кіндрась Сергія Володимировича, заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Любарської селищної ради Житомирської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – адвоката Мотовильник Юлії Володимирівни на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 14 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вальчука В.В. у селищі Любар,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року представник  ОСОБА_1 – адвокат Кіндрась С.В. звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним, встановити опіку та призначити ОСОБА_1 опікуном над останнім.
Заява мотивувалася тим, що у складі сім`ї заявника проживає його двоюрідний брат ОСОБА_2 , який перебуває на диспансерному обліку у психіатричному кабінеті із діагнозом «помірна розумова відсталість в стадії імбецильності з емоційно-вольовою нестійкістю».
ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи безстроково. Внаслідок психічного розладу потребує постійного стороннього нагляду та догляду, оскільки не здатний усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними і потребує опіки. Він безпричинно сплановує вихід із житлового будинку і ховається в господарських будівлях, що викликає необхідність його розшукувати.
Вказував, що ОСОБА_5 доводиться постійно вести спостереження за його діями в будинку так і на вулиці. На прохання заявника ОСОБА_2 реагує позитивно і слухає тільки його відносно інших членів сім`ї.
Згідно рішення № 37 від 29 лютого 2024 року, опікунською радою виконавчого комітету Любарської селищної ради визнано доцільним призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 .
Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 14 травня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , недієздатним, встановлено над останнім опіку.
Відповідно до статті 65 ЦК України до встановлення опіки і призначення опікуна недієздатній особі, тимчасово покласти обов`язок здійснення опіки над ОСОБА_2 на опікунську раду виконавчого комітету Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області.
У задоволенні іншої частини заяви представника ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Мотовильник Ю.В. подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про призначення опікуна та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаної вимоги є незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права. Крім того, висновки викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи.
Зазначає, що частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 , місцевий суд мотивував своє рішення тим, що орган опіки та піклування при наданні висновку щодо доцільності призначення заявника опікуном не повно з`ясував обставин справи, оскільки не врахував наявність інших родичів недієздатного, які є родичами ближчого ступеню споріднення і які б могли здійснювати опіку над ним. 
Зокрема, в оскаржуваному рішення зазначено, що у висновку належним чином не висвітлено родинні стосунки недієздатного ОСОБА_2 , натомість з показів самого заявника та матеріалів справи встановлено, що у недієздатного є мати – ОСОБА_4 та баба ОСОБА_3 , які в свою чергу проживають з недієздатним.
Але місцевий суд не врахував ту обставину, що мати недієздатного – ОСОБА_4 є особою похилого віку, станом на час розгляду справи у суді першої інстанції досягла 68 років. Вона має встановлений діагноз: розумова відсталість важкого ступеня. Щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - це баба недієздатного, на час розгляду справи досягла 91-річного віку і в силу свого поважного віку фізично не може здійснювати догляд за недієздатним онуком.
Крім того, жодного бажання здійснювати опіку над недієздатним ОСОБА_2 ні його мати, ні бабуся не виявили, будучи залученими до участі у справі.
Вважає, що висновок місцевого суду суперечить нормам матеріального права, а саме частині 3 та 4 статті 63 ЦК України, яка передбачає, що опікун призначається лише за його письмовою заявою з урахуванням можливості такої особи виконувати обов`язки опікуна, в тому числі бути фізично здоровою та непрацездатною особою.
Крім того, судом першої інстанції не встановлено наявності інших осіб, окрім заявника, які реально могли б взяти на себе обов`язки опікуна над недієздатним ОСОБА_2 та виявили б таке бажання.
Стверджує, що судом також не було взято до уваги той факт, що заявник є братом ОСОБА_6 , який фактично вже тривалий час ним опікується, вони мешкають разом з 2007 року, мають приязні відносини. Заявник має бажання бути опікуном, не має медичних протипоказань для здійснення повноважень опікуна, що в сукупності дає підстави вважати можливим виконання ОСОБА_1 повноважень опікуна над недієздатним братом, що й було встановлено органом опіки при складанні відповідного висновку.
Представник вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що бажання ОСОБА_1 стати опікуном над недієздатним фактично спрямоване на створення штучних передумов для отримання відстрочки від виконання військового обов`язку спростовується тим, що заявник має оформлену відстрочку на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як особа, яка зайнята постійним доглядом за членом сім`ї третього ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується відповідною відміткою у електронному військово-обліковому документі. Термін дії даної відстрочки до 30 червня 2025 року.
Зазначає, що сам по собі факт того, що ОСОБА_1 є чоловіком призивного віку, не перешкоджає йому бути опікуном, адже законодавством України не запроваджено особливого порядку для встановлення опіки під час воєнного стану та не встановлено імперативної заборони щодо призначення особи призовного віку опікуном над недієздатною фізичною особою.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_2 недієздатним та призначення відносно нього опіки ніким не оскаржується, а тому апеляційним судом у цій частині не переглядається.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення вимог заяви у повному обсязі. Також вони надали пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Частково задовольняючи заяву представника ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області щодо можливості призначення заявника опікуном винесено передчасно, без повного дослідження всіх обставин, а тому дійшов висновку про недоцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над його двоюрідним братом.
Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду, мотивуючи наступним.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Встановлено, що згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 05 червня 2007 року Любарським РВ УМВС України в Житомирській області та копії витягу з реєстру територіальної громади від 21 березня 2024 року, заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7, 9).
Із копії витягу №181 про зареєстрованих в житловому приміщенні/будинку осіб від 21 березня 2024 року, виданого ЦНАП Любарської селищної ради, у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.12).
Відповідно до копії довідки серії 2-18 ЖИЗ №021218 від 13.04.1999 року, ОСОБА_2 , 1983 року народження, встановлено другу групу інвалідності, інвалід з дитинства, безтерміново (а.с.19).
Рішенням виконавчого комітету Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області №37 від 29 лютого 2024 року, вирішено за доцільно та рекомендовано призначити ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_7 , у разі визнання його судом недієздатним (а.с. 32-33).
Згідно висновку судово-психіатричного експерта №92-2025 від 20.03.2025 Житомирської філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з раннього дитячого віку страждає стійким, хронічним психічним розладом помірна розумова відсталість в ступені не різко вираженої імбецильності з емоційно-вольовою нестійкістю (F71/1 МКХ-10). Не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.111-112).
Правовідносини, які пов`язані із питаннями встановлення опіки та призначення особи опікуном регулюються положеннями главами 4, 6 Цивільного Кодексу України та Правилами опіки та піклування, які затверджені спільним Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України № 34/166/131/88 від 26 травня 1999 року.
Згідно частини 1 статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.
Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки ( стаття 55 ЦК України).
Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.
У частині першій статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).
Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
У статті 62, частинах другій-п`ятій статті 63 ЦК України визначено, що опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Відповідно до Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.99р. № 34/166/131/88 (далі-Правила), опіка (піклування) встановлюється також для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки.
Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад. У селищах і селах справами опіки і піклування безпосередньо відають виконавчі комітети сільських і селищних рад.
Органи опіки та піклування, вирішують в тому числі питання про встановлення і припинення опіки та піклування; ведуть облік щодо осіб, які потребують опіки (піклування); здійснюють нагляд за діяльністю опікунів і піклувальників; забезпечують тимчасове влаштування неповнолітніх та непрацездатних осіб, які потребують опіки (піклування); розглядають скарги на дії опікунів (піклувальників); вживають заходи щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); беруть участь у розгляді судами спорів, пов`язаних із захистом прав неповнолітніх дітей та осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); установлюють опіку над майном у передбачених законом випадках; оформлюють належні документи щодо особи підопічного та щодо майна, над яким установлюється опіка; провадять іншу діяльність щодо забезпечення прав та інтересів неповнолітніх дітей та повнолітніх осіб, які потребують опіки і піклування (пункт 1.7 Правил).
Згідно з п.1.8 Правил рішення органів опіки і піклування про призначення чи звільнення опікунів і піклувальників від виконання своїх обов`язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.
Пунктом 3.1 Правил передбачено, що для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.
       Опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням (частина перша статті 67 ЦК України).
При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. 
Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.
За наявності висновку органу опіки та піклування про доцільність призначення опікуном певної особи суд зобов`язаний перевірити відповідність цього висновку вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, зокрема чи складений такий висновок на підставі документів, передбачених Правилами опіки та піклування.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18), від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19 (провадження № 61-3053св21),від 28 лютого 2024 року у справі № 372/3474/21 (провадження № 61-16349св23), від 24 липня 2024 року у справі № 727/597/24 (провадження № 61-6720св24).
У частині 1 статті 300 ЦПК України закріплено вимогу про вирішення рішенням суду питання про призначення піклувальника чи опікуна за поданням органу опіки та піклування.
       Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять подання органу опіки та піклування щодо призначення заявника опікуном над недієздатним ОСОБА_2 , що не відповідає вимогам частини 1 статті 60 ЦК України та частини 1 статті 300 ЦПК України.
       Наявність у матеріалах справи висновку органу опіки і піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області №37 від 29 лютого 2024 року про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном його брата ОСОБА_2 , не усуває вимогу чинного законодавства по даній категорії справ що направлення до суду відповідного подання органом опіки та піклування.
       Крім того, як убачається із дослідженого висновку органу опіки та піклування, він не відповідає вимогам, які передбачені положеннями статті 63 ЦК України, є формальним, поверхневим, без належної мотивації та обґрунтування.
       За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви в частині призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатним ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Також колегія суддів зазначає, що за правилами частини 7 статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мотовильник Юлії Володимирівни залишити без задоволення, а рішення Любарського районного суду Житомирської області від 14 травня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді