Дата документу 22.10.2025 Справа № 335/3810/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/3810/24 Головуючий у 1-й інстанції: Мінаєв М.М.
Провадження № 22-ц/807/1498/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне-192» - адвоката Кузьмінова Дмитра Валерійовича на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2025 року у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне-192» до ОСОБА_1 , Запорізької міської ради, виконавчого комітету Запорізької міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року представник ОСББ «Соборне-192» - адвокат Кузьмінов Д.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Запорізької міської ради, виконавчого комітету Запорізької міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позову представник позивача зазначав, що 26.12.2016 року за адресою: АДРЕСА_1 , було створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне-192». Житловий будинок за вказаною адресою становить собою будівлю, що складається з п`яти поверхів та дев`ятнадцяти під`їздів.
Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 393/3 від 19.07.2017 року «Про вилучення з господарського відання та передачу в управління ОСББ «Соборне - 192» житлового будинку АДРЕСА_1 », будинок вилучено з господарського відання КП «Наше місто» і зобов`язано вказане комунальне підприємство передати будинок, крім нежитлових приміщень, зазначених у додатку, в управління ОСББ «Соборне - 192».
Згідно додатку до вказаного рішення виконкому сім нежитлових приміщень загальною площею 1094,50 кв.м. не були вилучені з господарського відання КП «Наше місто» та залишені в комунальній власності міста Запоріжжя, перебувають в комунальній власності територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, а саме:
- приміщення напівпідвалу № ХХ площею 84,50 кв.м. (кімнати №№ 1-6);
- приміщення напівпідвалу № ХХ площею 35,30 кв.м. (кімнати №№ 2-6);
- приміщення (частина) цокольного поверху № ХХ площею 111,20 кв.м.;
- підвал між під`їздами №№ 14,15,16 (найпростіше укриття) площею 497,80 кв.м.;
- підвал під`їзду № 2 площею 68,50 кв.м.;
- підвал під`їзду № 5 площею 100,00 кв.м.;
- приміщення цокольного поверху №№ ХУІІІ, ХІХ площею 197,20 кв.м.
З зазначеного рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради позивач дізнався, що вказані приміщення Запорізька міська рада та її Виконавчий комітет вважають об`єктами комунальної власності.
Крім того, з указаного рішення вбачається, що інші приміщення підвалу віднесені до комунальної власності та не передані як допоміжні у зв`язку із перебуванням у власності інших осіб.
Так, рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.12.2004 № 491/6 приміщення підвалу № НОМЕР_2 площею 106,3 кв.м у вказаному будинку (надалі - спірне приміщення) було віднесено до комунальної власності, на підставі чого було виготовлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.01.2005, а 22.02.2005 право комунальної власності на цей об`єкт нерухомості було зареєстровано Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації».
Рішенням Запорізької міської ради від 20.04.2005 № 8 спірне приміщення було включено до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації.
23.09.2005 спірне приміщення було приватизоване шляхом укладення Договору купівлі-продажу № 147 між Управлінням у справах приватизації Запорізької міської ради як продавцем і ОСОБА_2 як покупцем. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваловою Л.С. (реєстр. № 4471), а право власності за покупцем було зареєстроване 29.09.2005.
З 21.01.2016 та станом на час звернення позивача до суду спірне приміщення перебуває у власності ОСОБА_1 , який придбав його за Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21.01.2016.
Позивач вважає, що спірне приміщення будинку є допоміжним, в силу чого не підлягало приватизації і мало бути передане позивачу в процесі створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, з чого випливає, що рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.12.2004 № 491/6 є незаконним, порушує право власності співвласників багатоквартирного будинку, в чиїх інтересах діє позивач.
Як наслідок, на думку позивача, відповідач ОСОБА_1 володіє спірним приміщенням незаконно, а у позивача є право вимоги до відповідача про витребування спірного приміщення з чужого незаконного володіння.
До того ж, відповідач не допускає мешканців будинку до спірного приміщення навіть під час повітряної тривоги, посилаючись на свої повноваження власника.
Нормативне обґрунтування позовних вимог полягає у посиланні позивача на положення ст.ст. 382, 387, 388 ЦК України, ст. 8, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 1, 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та відповідні правові позиції Конституційного Суду України та Великої палати Верховного суду.
В узагальненому виді суть цих посилань зводиться до обґрунтування позиції позивача про те, що підвали у багатоквартирних будинках в силу закону є допоміжними приміщеннями, призначеними для експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, якщо інше не передбачено проектною документацією на будинок, визнаються спільною власністю мешканців відповідного будинку, і тому не можуть бути переведені у статус нежитлових приміщень та не можуть бути відчужені окремо від будинку.
Позивач також вважає, що оскільки спірне приміщення було відчужене і вибуло з володіння власника на підставі незаконних рішень Запорізької міської ради та її виконавчого комітету, а державна реєстрація за відповідачем права власності на спірне приміщення не є підтвердженням факту набуття відповідачем такого права власності, у позивача наявне право витребувати це приміщення у відповідача як останнього володільця, не заявляючи окремих вимог про оспорювання відповідних рішень органів місцевого самоврядування.
Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне-192» приміщення підвалу № НОМЕР_2, загальною площею 106,3 кв.м, у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне-192» судові витрати.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2025 року у задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне-192» до ОСОБА_1 , Запорізької міської ради, виконавчого комітету Запорізької міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне-192» - адвокат Кузьмінов Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, та стягнути судові витрати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вимога про визнання рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 491/6 від 22.12.2004 року «Про оформлення права комунальної власності на об`єкти нерухомості» в частині визнання приміщення підвалу № НОМЕР_2, загальною площею 106,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , комунальною власністю у позові не заявляється, однак встановлення факту його незаконності у цій частині є завданням суду.
Вказує, що на теперішній час Верховним Судом сформована судова практика, відповідно до якої всі приміщення багатоквартирного будинку, які не були з початку будівництва будинку запроектовані як нежитлові, є допоміжними, у зв`язку з чим на спірне приміщення підвалу поширюється презумпція його статусу як допоміжного.
Надаючи оцінку спірному рішенню Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 491/6 від 22.12.2004 року «Про оформлення права комунальної власності на об`єкти нерухомості» в частині визнання приміщення підвалу № НОМЕР_2, загальною площею 106,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , комунальною власністю, суд першої інстанції повинен був встановити чи були підстави для віднесення спірного приміщення до нежитлового, чи наявні у відповідачів докази побудови цього приміщення як окремого об`єкту нерухомого майна, чи є це приміщення нежитловим або воно є допоміжним. Ці обставини суд не дослідив, обмежившись вказівкою на не доведення цих обставин позивачем, а також відступленням від правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах.
Крім того, обґрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції послався на рішення суду, яке не набрало законної сили, зокрема рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2024 року у справі № 908/3167/23, яке на теперішній час оскаржується в апеляційному порядку.
Вказує, що обґрунтовуючи мотиви залишення вимог позивача без задоволення, суд послався на строки звернення до суду та інші докази, зокрема, документи щодо передання будинку у комунальну власність. З цього приводу зазначає, що до моменту прийняття рішення Виконавчого комітету спірне приміщення не мало реєстрації як об`єкт нерухомого майна, а тому не було об`єктом комунальної власності. Тому спірне приміщення відповідачі визначили як об`єкт права комунальної власності без достатньої правової підстави, пославшись при цьому на листи ЗМБТІ, та у подальшому зареєстрували право власності на підставі рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 491/6 від 22.12.2004 року.
На думку сторони позивача, суд першої інстанції помилково вважав, що реєстрація житлового будинку в цілому за територіальною громадою м. Запоріжжя є належним підтвердженням права власності на приміщення підвалу, які не були виділені як окремі об`єкти нерухомого майна спочатку побудови, та які є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку.
Вважає, що суд помилково вказав, що позивач не наділений правом на витребування майна, оскільки був створений більш ніж через 12 років після оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради. У зв`язку з цим позивач вказував, що спірне приміщення підвалу належить всім співвласникам багатоквартирного будинку, і таке право ними набувалось разом із жилими і нежилими приміщеннями багатоквартирного будинку, тобто починаючи з 1992 року, моменту прийняття Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХП. Позивач має право на захист спільного майна співвласників багатоквартирного будинку, яке складається із спірного приміщення, у зв`язку з чим ОСББ є належним позивачем у справі та наділено правами власника. 
Учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Представники Запорізької міської ради, виконавчого комітету Запорізької міської ради та ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог процесуального законодавства, до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).
Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Оскільки учасники справи, а саме, представники Запорізької міської ради, виконавчого комітету Запорізької міської ради, ОСОБА_1 були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття НОМЕР_3 ЦПК України), можливість розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності представників Запорізької міської ради, виконавчого комітету Запорізької міської ради, ОСОБА_1. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне-192» - адвоката Кузьмінова Д.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. НОМЕР_3 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позову.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.12.2004 № 491/6 «Про оформлення права комунальної власності на об`єкти нерухомості» приміщення № НОМЕР_2 підвалу літ. А-5 площею 106,3 кв.м у будинку АДРЕСА_2 (назва станом на час розгляду справи - проспект Соборний) було включене до переліку об`єктів нерухомості, право комунальної власності на які підлягало оформленню відповідно до чинного на той час законодавства.
На підставі вказаного рішення було виготовлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.01.2005, а 22.02.2005 право комунальної власності на цей об`єкт нерухомості було зареєстровано Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації». У цих документах тип спірного приміщення був вказаний як «нежиле приміщення».
Рішенням Запорізької міської ради від 20.04.2005 № 8 спірне приміщення було включено до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації.
23.09.2005 спірне приміщення було приватизоване шляхом укладення Договору купівлі-продажу № 147 між Управлінням у справах приватизації Запорізької міської ради як продавцем і ОСОБА_2 як покупцем. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваловою Л.С. (реєстр. № 4471), а право власності за покупцем було зареєстроване 29.09.2005.
В подальшому спірне приміщення перебувало у власності ОСОБА_3 (на підставі Договору купівлі-продажу від 30.05.2007, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І., реєстр. № 3113), після чого - у власності Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (на підставі свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. 28.08.2014 за реєстровим № 2692).
Станом на час розгляду справи спірне приміщення перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 , який придбав його у ПАТ АКБ «Індустріалбанк» за Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21.01.2016, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. за реєстровим № 85.
Право власності відповідача ОСОБА_1 на спірне приміщення зареєстроване на підставі рішення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. від 25.01.2016.
Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями рішень Запорізької міської ради та виконавчого комітету Запорізької міської ради, договорів купівлі-продажу, а також Інформаційною довідкою № 369227288 від 11.03.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Також судом встановлено, що 26.12.2016 року за адресою: АДРЕСА_1 , було створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне - 192», житловий будинок за вказаною адресою є багатоквартирним та уявляє собою будівлю, яка складається з 5 поверхів та 19 під`їздів (за інформацією позивача, яка відповідачами не оспорювалась).
19.07.2017 року Виконавчим комітетом Запорізької міської ради сформовано рішення № 393/3 «Про вилучення з господарського відання та передачу в управління ОСББ «Соборне - 192» житлового будинку АДРЕСА_1 », в якому зазначено, що керуючись Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України від 02.02.2009 року № 13 «Про затвердження правил управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд», на підставі рішення загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне -192» від 04.03.2017 року Виконавчий комітет Запорізької міської ради вирішив вилучити з господарського відання комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради житловий будинок АДРЕСА_1 , крім квартир та нежитлових приміщень, зазначених у додатку.
Додатком до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 19.07.2017 р № 393/3 зафіксований перелік житлових квартир та нежитлових приміщень комунальної власності міста Запоріжжя, які не вилучаються з господарського відання КП «Наше місто» Запорізької міської ради та передаються в обслуговування ОСББ, а саме, інформація по нежитловим приміщенням комунальної власності міста Запоріжжя станом на 01.08.2017 року: літера А-5 напівпідвал, приміщення № ХХ - кімната № 1 - 28,40 кв.м., № 2 - 6,50 кв.м., № 3 - 2,20 кв.м., № 4 - 15,30 кв.м., № 5 - 23,30 кв.м., № 6 - 8,80 кв.м., загальною площею - 84,50 кв.м., балансова вартість - 217 692,45 грн., залишкова вартість - 55 024,30 грн.; літера А-5 приміщення ХХ напівпідвалу, а саме - кімната № 2 - 17,10 кв.м., кімната № 3 - 3,20 кв.м., кімната № 4 - 6,90 кв.м., кімната № 5 - 6,80 кв.м., кімната № 6 - 1,30 кв.м., загальна площа - 35 ,30 кв.м., залишкова вартість майна - 22 986, 37 грн.; літера А-5 приміщення ХХ частина цокольного поверху загальна площа - 111,20 кв.м., залишкова вартість - 72 410,32 грн.; літера А-5 підвал між під`їздами №№ 14, 15,16 загальною площею - 497,8 кв.м., залишкова вартість - 324 153,40 грн. (найпростіше укриття); літера А-5 підвал під`їзд № 2 загальною площею - 68,50 кв.м., залишкова вартість - 44 605,38 грн.; літера А-5, підвал під`їзд № 5 загальною площею 100 кв.м., залишкова вартість - 65 117,20 грн.; літера А -5 ХУІІІ, ХІХ цоколь загальною площею 197,20 кв.м., залишкова вартість 128 411,11 грн.
На підставі рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 19.07.2017 року № 393/3 був складений акт приймання-передачі основних засобів та за висновком комісії вилучено з господарського відання Комунального підприємства «Наше місто» житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в управління ОСББ «Соборне -192» крім: квартир комунальної власності міста Запоріжжя № № 40, 81, 109, загальною площею 160,41 кв.м.; нежитлових приміщень загальною площею 1 094,50 кв.м.
В акті приймання - передачі основних засобів зафіксовано, що квартири та нежитлові приміщення комунальної власності міста Запоріжжя передаються на обслуговування ОСББ «Соборне - 192», для забезпечення санітарно - технічного стану, згідно правил експлуатації житлових та нежитлових приміщень та забезпечення мешканців наданням якісних житлово - комунальних послуг.
Акт приймання - передачі основних засобів підписаний без заперечень генеральним директором КП «Наше місто» та Головою правління ОСББ «Соборне - 192».
Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що спірне приміщення вибуло з комунальної власності на підставі волевиявлення Запорізької міської ради у зв`язку з його приватизацією шляхом викупу у 2005 році, тобто за одинадцять років до створення ОСББ «Соборне-192» і за дванадцять років до передання будинку АДРЕСА_1 в управління вказаному ОСББ. Відповідач ОСОБА_1 придбав спірне приміщення за одинадцять місяців до створення ОСББ «Соборне-192» на підставі відплатного договору, укладеного з попереднім власником цього майна і посвідченого відповідно до вимог чинного законодавства України, ніким не оспорюваного і не визнаного недійсним.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що спірне приміщення належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, придбане на законних підставах і в порядку, встановленому законом, і підстави для позбавлення ОСОБА_1 права власності на це майно відсутні.
Так, частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019  року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11  вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження   № 12-84гс20 та інших).
Статтею 41 Конституції України гарантовано, зокрема, те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.ч. 3,  4 ст. 334 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 382 ЦК України (станом на час виникнення спірних правовідносин - 2004 рік) власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.
За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 23.10.2019 у справі № 598/175/15-ц, в даному випадку слід керуватись вимогами частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (надалі - Закон 2482-XII), за якою власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.
Відповідно до статті 1  Закону  № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Такі висновки підтверджуються й у рішеннях Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_4 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т.ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.
Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
У житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).
У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР), і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Суд зобов`язаний встановити винятковий статус спірних приміщень як ізольованих приміщень в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду та є самостійним об`єктом нерухомого майна, саме зі стадії проектування.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що сам факт перебування певного приміщення у підвальному поверсі не створює презумпції «допоміжного призначення» такого приміщення, а вирішальним у цьому питанні є те, яке призначення для такого приміщення було закладено при проєктуванні будинку.
Судом першої інстанції було вірно встановлено, що спірне приміщення при введені будинку в експлуатацію у 1957 році взагалі не було задокументоване і взагалі не було включено до технічної документації під будь-яким призначенням з причин, про які суду повідомлено не було. При цьому, позивач не надав доказів на підтвердження того, що спірне приміщення саме у проєктній (не інвентаризаційній) документації на будинок було передбачене як допоміжне.
Також судом встановлено, що технічна інвентаризація цього приміщення вперше була проведена 30.06.1999 під номером LVII, а його призначення було визначене як «комунально-побутове». В подальшому технічна інвентаризація спірного приміщення проводилась 06.12.2004 (номер змінений на НОМЕР_2, уточнено площу після перепланування, призначення визначене як «адміністративне»), 07.06.2005, 12.10.2005 та 28.04.2007. При цьому визначене під час інвентаризації 06.12.2004 (тобто безпосередньо перед оформленням права комунальної власності) призначення спірного приміщення як «адміністративне» не змінювалось.
У Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 20.01.2005 тип спірного приміщення визначений як «нежитлове».
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачем документально не доведений факт статусу спірного приміщення як допоміжного в складі житлового будинку АДРЕСА_1 .
Так, з наданого позивачем висновку експерта № 2023-88-112 за результатами проведення експертного будівельно - технічного дослідження від 28.04.2023 року, по письмовому зверненню керівника ОСББ «Соборне - 192» Герасимова А.І., відповідно до критеріїв класифікації нежитлових приміщень нежитлового приміщення № НОМЕР_3 підвального поверху літера А-5 загальною площею - 225,4 кв.м. по АДРЕСА_1 за функціональним призначенням відноситься до допоміжних приміщень. На сторінці 10 вказаного експертного дослідження фахівець вказує, що дослідженням наданої технічної документації та даних візуального огляду нежитлового приміщення № НОМЕР_3 підвального поверху літера А-5 загальною площею - 225,4 кв.м. по АДРЕСА_1 встановлено, що вказане приміщення за технічними характеристиками відноситься до допоміжного приміщення та доступ до запірної арматури для огляду, технічного обслуговування та ремонту неможливий без доступу до вказаного приміщення. Ефективна експлуатація будинку неможлива без доступу до запірної арматури, розташованої у цьому приміщенні, та загально будинкових інженерних комунікацій.
Суд правильно виснував, що вказаний висновок експерта ґрунтується виключно на візуальному огляді об`єкта та інформації з копії технічного паспорту на нежитлове приміщення станом на 05.04.2023 року, без врахування технічної документації на житловий будинок АДРЕСА_1 , яка була виготовлена на стадії проектування об`єкту, місця розташування приміщення, способу і порядку його використання.
Щодо тверджень позивача про те, що спірне приміщення ніколи не перебувало у комунальній власності, а Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.12.2004 № 491/6 в частині оформлення права комунальної власності на спірне приміщення та видане на його підставі свідоцтво про право власності на нерухоме майно були неправомірними і безпідставними, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такі ствердження не відповідають дійсності, оскільки відомо, за яких обставин і на підставі яких правових актів індивідуальної дії будинок АДРЕСА_1 був переданий у комунальну власність територіальної громади міста Запоріжжя.
Так, 25.01.2001 року Запорізькою міською радою прийнято рішення № 31/3 «Про прийняття до комунальної власності міста Запоріжжя об`єктів житлово - комунального господарства від Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», яким вирішено:
1. Прийняти до комунальної власності міста Запоріжжя об`єкти житлово - комунального господарства і обігові кошти на утримання та ремонт об`єктів житлового господарства від відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат»;
2. Управлінню комунальної власності міської ради внести відповідні зміни до обліку майна комунальної власності;
3. Відкритому акціонерному товариству «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» в термін до 01.04.2001 року вирішити питання передачі зовнішніх мереж електропостачання та телефонізації спеціалізованим підприємствам (гарантійний лист), підготувати та передати до комунальної власності міста Запоріжжя каналізаційну насосну станцію стічних вод по вулиці Єнісейській, передати до комунальної власності міста зовнішні мережі постачання гарячої води та опалення на житлові будинки;
4. Оформити передачу житлового та нежитлового фонду, основних виробничих фондів, транспортних засобів, обладнання згідно з додатками 1-5 в повне господарське відання Державним комунальним підприємствам «Виробниче ремонтно - експлуатаційне житлове об`єднання № № 1,2» та Комунальному підприємству «Виробниче ремонтно - експлуатаційне житлове об`єднання № 12»;
5. Орендному підприємству «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» провести реєстрацію житлового та нежитлового фонду, прийнятого до комунальної власності згідно цього рішення, за територіальною громадою міста Запоріжжя.
За переліком об`єктів житлового та нежитлового фонду, що передаються до комунальної власності міста Запоріжжя від Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (додаток № 1 до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.01.2001 року № 31/3 ), по Орджонікідзевському району міста Запоріжжя КП «ВРЕЖО № 12» переданий об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з наступними технічними характеристиками: загальна площа - 4 387,76 кв.м., корисна площа - 4 330,17 кв.м., житлова площа - 2 423,81 кв.м., нежитлова площа - 1 594,7 кв.м., балансова вартість - 1 412 849,77 грн.
Відповідно додатку № 2 до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.01.2001 року № 31/3 щодо Переліку приватизованої площі, що розташована в житловому фонді, який передається до комунальної власності міста Запоріжжя від Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», показники за адресою проспект Леніна, 192, наступні: загальна площа - 10 458,3 кв.м.; корисна площа - 10 354,92 кв.м. ; житлова площа - 6 738,19 кв.м.; нежитлова викуплена - 2 876,90 кв.м.; балансова вартість об`єкта - 3 149 312, 19 грн.
Додатком № 3 до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.01.2001 року № 31/3 зафіксований Перелік основних виробничих фондів, які передаються до комунальної власності міста Запоріжжя від Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат».
На виконання рішення Виконавчого комітету міської ради від 25.01.2001 року № 31/3, керуючим справами Виконавчого комітету був затверджений акт приймання - передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність, який сформований комісією, що створена відповідно до розпоряджень міськвиконкому від 02.11.1999 року № 1315р і від 04.08.2000 року № 771 р.
Згідно затвердженого акту по об`єкту - проспект Леніна, 192, рік побудови будинку - 1957; загальна площа нежитлових приміщень - 4 471,6 кв.м. (оренда - 4 374,5 кв.м., приватизовані - 2 876,9 кв.м., вільні - 220,2 кв.м.); розділом ІУ зафіксовані відомості про допоміжні приміщення будинку, а саме: підвалів - 672 кв.м.; напівпідвалів - 3 070 кв.м.
16 травня 2001 року сформовано Свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на житловий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 , який належить Територіальній громаді міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на праві комунальної власності.
Отже, суд правильно виснував, що Запорізька міська рада та її виконавчий комітет, як органи місцевого самоврядування, створені територіальною громадою міста Запоріжжя, були уповноважені здійснювати правомочності власника по відношенню до вказаного будинку, в тому числі і відчужувати його. Відповідно, твердження позивача, що спірне приміщення було віднесене до об`єктів комунальної власності лише у зв`язку з ухваленням Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.12.2004 № 491/6, є помилковими.
Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.
Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18) (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) , від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21) (пункт 37)).
Суд першої інстанції правильно виснував, що спірне приміщення вибуло з володіння суб`єкта комунальної власності за ініціативою і волевиявленням останнього, спрямованим на відчуження цього об`єкту, і тому відповідач ОСОБА_1 є не добросовісним набувачем, а законним і повноважним власником цього майна, отже, підстави для застосування правил ст. 388 ЦК України відсутні. Крім того, задоволення позову у цій справі означало б порушення права на мирне володіння майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції прав захист прав людини та основоположних свобод. Так, фактичне позбавлення ОСОБА_1 об`єкта власності, який він придбав відкрито і відповідно до закону на відплатній основі, без жодної компенсації цього, становило б порушення принципу верховенства права.
Доводи позивача про те, що відповідно до сформованої Верховним Судом практики всі приміщення багатоквартирного будинку, які не були з початку будівництва будинку запроектовані як нежитлові, є допоміжними, у зв`язку з чим на спірне приміщення підвалу поширюється презумпція його статусу як допоміжного, були досліджені судом першої інстанції, який вірно виснував з цього приводу, що наведена позивачем судова практика не є релевантною по відношенню до цієї справи.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що обґрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції послався на рішення суду, яке не набрало законної сили, зокрема рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2024 року у справі № 908/3167/23, яке на теперішній час оскаржується в апеляційному порядку, правильність висновків суду по суті спору не спростовують.
За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборне-192» - адвоката Кузьмінова Дмитра Валерійовича залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 03 листопада 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко