УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 349/1330/20
провадження № 51 - 3628 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12020090210000066 за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рогатин Рогатинського району Івано-Франківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ст. 89 КК України раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 
встановив:
За вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально викладених у вироку суду,  ОСОБА_6 . У невстановлений досудовим розслідуванням час, спосіб та місці, діючи умисно, незаконно придбав психотропну речовину - амфетамін, яку переніс до місця свого проживання, а саме до приміщення квартири, що в АДРЕСА_1 , де зберігав в одній з кімнат для власного вживання.
Надалі, 04 червня 2020 року в період часу з 09:57 по 12:08 год під час санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 працівниками поліції у приміщенні однієї з кімнат квартири було відшукано та вилучено: два, вісім та одинадцять фольгових згортків з порошкоподібною речовиною білого кольору, яка містить психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, загальна кількість якого становить 0,0467 г., 0,6347 г. та 1,7752 г. відповідно.;
Усього, внаслідок умисних злочинних дій ОСОБА_8 незаконно придбав та зберігав без мети збуту психотропну речовину - амфетамін у кількості 2,4566 г., що відповідно до Таблиці 2 «Невеликих, великих та особливо великих розмірів психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу», затвердженій Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 серпня 2000 року №188 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 29 липня 2010 року №634) становить великі розміри.
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 25 червня 2025 року апеляційну скаргу начальника Рогатинського відділу Івано-Франківської окружної прокуратури ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2025 року - без змін. 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2025 року та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, прокурор вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. 
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:
·        апеляційний суд не надав належної оцінки показанням обвинуваченого з приводу кількості придбаної психотропної речовини та дійшов помилкового висновку про відсутність у діях ОСОБА_5 мети збуту психотропної речовини;
·        обставини, за яких ОСОБА_5 придбав психотропну речовину, кількість вилученої психотропної речовини, її розфасування та спосіб упакування свідчать про наявність умислу в ОСОБА_5 на збут психотропної речовини;
·        у матеріалах провадження відсутні данні, які б свідчили про систематичність вживання обвинуваченим психотропних речовин, перебування його на відповідних обліках, а також не виявлено тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, за умов постійного вживання останнім психотропних речовин в період вчинення інкримінованого правопорушення;
·        необґрунтоване рішення суду про перекваліфікацію дій ОСОБА_5 сприяло уникненню останнім справедливого покарання; 
·        ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Оцінюючи доводи касаційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.
У поданій касаційній скарзі, прокурор фактично не погоджується із рішенням судів у частині перекваліфікації дій ОСОБА_5 на ч. 2 ст. 309 КК України. 
Як убачається із судових рішень, згідно обвинувального акту ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, тобто у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту психотропної речовини у великих розмірах.
Суд першої інстанції, вважаючи, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом наявності умислу на збут психотропних речовин ОСОБА_5 , керуючись приписами ч. 3 ст. 337 КПК України, перекваліфікував дії останнього на ч. 2 ст. 309 КК України.  
Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,  ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу обшуку від 04 червня 2020 року, відповідно до якого на підставі ухвали слідчого судді проведено обшук приміщення квартири ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 та горища житлового будинку; даними акта застосування службової собаки від 04 червня 2020 року. У результаті роботи було виявлено 21 згорток порошкоподібної речовини, яка зовні подібна на амфетамін.; даними відеозапису обшуку квартири від 04 червня 2020 року, які відповідають відомостям, зафіксованим у протоколі обшуку від 04 червня 2020 року; даними протоколу № 16 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивних речовин та стану сп`яніння від 04 червня 2020 року, згідно якого лікар зробив висновок про вживання ОСОБА_5 амфетаміну; даними протоколів огляду предметів від 11 серпня 2020 року, відповідно до яких оглянуто мобільні телефони марки «Huawei CUN-U29»з серійним номером ІМЕІ 1 № НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 № НОМЕР_2 та марки «Huawei CUN-L21»з серійним номером ІМЕІ 1 № НОМЕР_3 , ІМЕІ 2 №  НОМЕР_4 , які були вилучені під час обшуку; висновками експертиз.
Повертаючись до доводів касаційної скарги прокурора в частині того, що суди безпідставно перекваліфікували дії ОСОБА_5 на ч. 2 ст. 309 КК України, необхідно зазначити таке.
Як неодноразово вже зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, розмежування складів кримінальних правопорушень, передбачених статтями 307 та 309 КК України, відбувається за їх суб`єктивною стороною, обов`язковою ознакою якої є відповідно наявність або відсутність мети збуту.
Вказівка у ст. 309 КК України на вчинення діяння без мети збуту означає, що винна особа, яка незаконно виробляє, виготовляє, придбає, зберігає, перевозить чи пересилає наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги, не має на меті здійснити їх відчуження, а вчиняє вказані дії у власних інтересах. 
Водночас вчинення таких дій з метою збуту (відчуження) обумовлює їх кваліфікацію за ст. 307 КК України. У той же час про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів може свідчити як відповідна домовленість з особою про придбання цих засобів чи речовин, так і інші обставини, зокрема великий або особливо великий їх розмір, спосіб упакування та розфасування, поведінка суб`єкта злочину; те, що сама особа наркотичних засобів або психотропних речовин не вживає, але виготовляє та зберігає їх.  
Разом з тим, якщо висновок суду про наявність умислу особи на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів ґрунтується на великому або особливо великому розмірі відповідної речовини, її упакуванні та розфасуванні, то у такому випадку повинні бути досліджені обставини, за яких особа придбала відповідний засіб чи речовину, в тому числі, чи залежало від волі особи те, який розмір речовини опиниться у володінні особи, та її розфасування. 
Зокрема, якщо особа здійснює свідоме придбання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів у значному розмірі (шляхом купівлі, обміну, безоплатно), виготовляє їх, зберігає у відповідному фасуванні, що об`єктивно перевищує потреби такої особи у власному вживанні, то в такому випадку може мати місце умисел на збут.
Крім того, відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів», про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів може свідчити як відповідна домовленість із особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так й інші обставини, зокрема: великий або особливо великий їх розмір, спосіб упакування та розфасовування, поведінка суб`єкта злочину і те, що сама особа наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх.
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію дій особи за ст. 309 чи 307 КК України, зокрема щодо відсутності чи наявності мети на збут, суд у кожному конкретному випадку має оцінити обставини справи, які стосуються характеристики мотивів, намірів особи при здійсненні нею дій, які становлять об`єктивну сторону цих складів кримінальних правопорушень.
Як убачається із оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із судом першої інстанції, дійшов висновку, що кількість психотропної речовини (2,4566 г.) та її розфасування у 21 фольговому згортку не підтверджують наявність у  ОСОБА_5 мети збуту психотропної речовини при її придбанні та зберіганні.
Так, апеляційний суд слушно зауважив, що ОСОБА_5 у категоричній формі заперечував наявність у нього умислу на придбання та зберігання психотропної речовини у великих розмірах з метою збуту та пояснював, що після перенесеного інсульту в нього дуже боліли ноги, а тому в середині 2019 року придбав для себе психотропну речовину - амфетамін у вигляді порошку, яку розфасував у фольгові згортки та використовував для вживання один згорток протягом дня, оскільки постійно відчував біль в нозі. 
Урахувавши викладене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що місцевий суд оцінив докази відповідно до ст. 94 КПК України та дійшов правильного висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами наявність в діях ОСОБА_5 умислу на придбання психотропних речовин з метою збуту, а їх кількість, спосіб упакування та факт того, що обвинувачений не перебував на обліку в лікаря-нарколога до дати проведення обшуку та вилучення психотропних речовин, у даному конкретному випадку, за відсутності інших доказів, не можуть поза розумним сумнівом свідчити про наявність у діях ОСОБА_5 умислу на збут психотропних речовин.
Отже, доводи прокурора в цій частині не є слушними.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 309 КК України, згідно з указаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, а також дані про особу обвинуваченого, який згідно ст. 89 КК України не судимий, характеризується добре, не працює та має інвалідність третьої групи довічно, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, проте з 05 червня 2020 року перебуває на обліку в лікаря нарколога внаслідок вживання психотропних препаратів, а також відсутність обставин, які відповідно до статей 66, 67 КК України пом`якшують та обтяжують покарання.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі доводи в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, викладені стороною обвинувачення у поданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
За наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Крім того, висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст. 75 КК України.
Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Отже на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судового рішення на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги прокурора, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                         ОСОБА_3