ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 вересня 2025 року
м. Київ
Справа № 750/11648/14
Провадження № 51-4120км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,      
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
захисника                                                                ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7  на вирок Чернігівського апеляційного суду від 14 травня 2025  року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014270000000158 за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                                м. Чернігова, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України.
Зміст рішень і встановлені судами першої та апеляційної  інстанцій обставини
За вироком Деснянського районного суду  м. Чернігова від 05 грудня 2024 року  ОСОБА_7 засуджено зач.2 ст.307 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 3 ст. 311 КК України - у виді 4 років і 11 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі положень ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді    5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі положень ст. 75 КК України   ОСОБА_7 звільнено від  відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Згідно з вироком   ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, діючи за попередньою змовою з іншою особою, влітку 2014 року, але не пізніше 27.07.2014, у невстановленому досудовим розслідуванням місці незаконно придбали з метою збуту особливо небезпечний наркотичний засіб макову солому, загальною масою 3 671 г, що є великим розміром, та дві пляшки з рідиною загальною масою 22,808 г, яка містить в собі особливо небезпечний наркотичний засіб опій ацетильований, загальною масою в перерахунку на суху речовину 1,07 г, що є великим розміром, а також прекурсор, обіг якого обмежено і стосовно якого встановлюються заходи контролю, ангідрид оцтової кислоти масою 36,751 г, що є особливо великим розміром.
У подальшому ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з іншою особою, влітку 2014 року, але не пізніше 27.07.2014, незаконно перевіз на належному йому автомобілі «DACIA» вищезазначені особливо небезпечні наркотичні засоби та прекурсор до орендованого іншою особою приміщення гаражу № НОМЕР_1 автокооперативу № 29 в м. Чернігові по вул. Мстиславській, де почав незаконно зберігати наркотичні засоби з метою збуту, а прекурсор з метою його використання для виготовлення особливо небезпечного наркотичного засобу, до їх виявлення та вилучення 27.07.2014 працівниками міліції під час обшуку.
Вироком Чернігівського апеляційного суду від 14 травня 2025 року за апеляційною скаргою прокурора вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2024 року в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 призначено покарання за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна; за  ч. 3 ст. 311 КК України із застосуванням ст. 69 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк    5 років з конфіскацією майна. В іншій частині вирок суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду й звільнити  ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України.
Вказує, що апеляційним судом безпідставно скасовано вирок місцевого суду в частині застосування положень ст. 75 КК України, оскільки  ОСОБА_7 визнав свою вину, має незадовільний стан здоров`я, не ухилявся від суду, адже перебував на лікуванні в КНП «Чернігівська міська лікарня № 2» в період із 25.11.2019 по 13.12.2019; за період перебування на обліку в ДУ «Центр пробації» не порушував покладені на нього обов`язки й характеризувався позитивно, є інвалідом 3 групи, не придатний до військової служби. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав подану касаційну скаргу.
Прокурор заперечувала проти задоволення скарги.
Іншим учасникам судового провадження були надіслані повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до частини 1 статті 433 КПК України  суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з вимогам статті 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч.  2 ст. 307, ч. 3 ст. 311  КК України в касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника щодо безпідставності скасування вироку місцевого суду в частині застосування положень ст. 75 КК України не вбачаються обґрунтованими.
Відповідно до змісту статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.  
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. 
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Вирішуючи питання про призначення покарання, апеляційний суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження,  ОСОБА_7 вперше було засуджено вироком Деснянського районного суду  м. Чернігова від 01 лютого 2023 року зач. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна; за ч. 3 ст. 311 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим було призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.
Спершу ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року вирок щодо ОСОБА_7 було змінено в частині призначеного покарання. Засудженому було пом`якшено покарання  за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 3 ст. 311 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України - до 4 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим було призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. На підставі положень ст. 75 КК України   ОСОБА_7 було звільнено від  відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. В решті вирок місцевого суду було залишено без зміни.
Однак постановою Верховного Суду від 27 вересня 2023 року ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року щодо ОСОБА_7 було скасовано й призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційний суд безпідставно застосував до ОСОБА_7 норми, передбачені положеннями статей 69, 75 КК України. 
При новому розгляді Чернігівським апеляційним судом ухвалою від 29 січня 2024 року вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 було скасовано через істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції. 
Надалі за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2024 року  ОСОБА_7 було засуджено зач. 2 ст. 307 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч.3 ст.311 КК України - у  виді 4 років і 11 місяців позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим було призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі положень ст. 75 КК України   ОСОБА_7 було звільнено від  відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
На цей вирок місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вироку виклав доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень статей 69, 75 КК України, що призвело до м`якості призначеного покарання, та просив скасувати вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 й ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання, яке потрібно відбувати реально із застосуванням більш суворого покарання. 
Як було вказано вище, надалі вироком Чернігівського апеляційного суду від 14 травня 2025 року за апеляційною скаргою прокурора вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2024 року в частині призначеного покарання було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання. 
Апеляційним судом було ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 було призначено покарання за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням положень                ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна; за  ч. 3 ст. 311 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим було призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна. В решті вирок місцевого суду було залишено без зміни.
При цьому апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду в частині застосування положень ст. 75 КК України,  вказав, що місцевий суд при застосуванні                  цих положень не врахував вказівки, що викладені у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року, якою судове рішення було скасовано за м`якістю призначеного покарання.
Також апеляційний суд зазначив, що місцевий суд при призначенні покарання врахував особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, позитивну характеристику за місцем реєстрації, відсутність попередніх притягнень до кримінальної та адміністративної відповідальності, наявність обставин, що пом`якшують покарання; відсутність обставин, що його обтяжують, однак, застосовуючи положення ст. 75 КК України, жодним чином не обґрунтував, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання.
При цьому апеляційний суд погодився із застосуванням положень ст. 69 КК України до ч. 2 ст. 307 КК України, оскільки  згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 12014270000000158 від 11.06.2014 за обвинуваченням                ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України прокурором було змінено обвинувачення та встановлено обставини, що пом`якшують покарання               ОСОБА_7 , а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів (т. 5 а.п. 149-153).
Тобто у попередньому вироку, який був змінений ухвалою суду апеляційної інстанції, що була скасована Верховним Судом, був інший обсяг обвинувачення та інші пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття та стан здоров`я.
Тому апеляційний суд із урахуванням того, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав в межах пред`явленого обвинувачення й за наявності пом`якшуючих обставин, а саме щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочинів, даних про хворобливий стан здоров`я обвинуваченого дійшов висновку про обґрунтованість застосування місцевим судом положень ст. 69 КК України за ч. 2 ст. 307 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією вказаної частини статті Особливої частини КК України.
При цьому апеляційний суд, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання під час ухвалення нового вироку, взяв до уваги тяжкість вчинених правопорушень, особу обвинуваченого; стан його здоров`я, який переніс низку хвороб; те, що він непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку, а також, врахувавши наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочинів, дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 не можливе без ізоляції від суспільства. 
Тому, зваживши на зазначені обставини в їх сукупності;враховуючи,що вчинені злочини пов`язані з незаконним обігом наркотичних засобів і прекурсорів, які                     ОСОБА_7 зберігав з метою збуту у великому та особливо великому розмірах, апеляційний суд зробив висновок, що достатніх підстав для звільнення               ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням немає.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність вироку апеляційного суду, умотивованість його висновків щодо правильності призначення покарання у касаційній скарзі не наведено.
Колегія суддів убачає, що покарання засудженому призначено судом апеляційної інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним                            і достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження та постановити законне, обґрунтоване і справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених положеннями ст. 433 КПК України, не встановлено.
Тому, керуючись положеннями ст. ст. 370, 412, 419, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Чернігівського апеляційного суду від 14 травня 2025  року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                          ОСОБА_3