ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9749/25 Справа № 214/6707/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 214/6707/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідачі – Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, Департамент розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 липня 2025 року, яке ухвалено  суддею Сіденком С.І.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 липня 2025року, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради про визнання членом сім`ї наймача, визнання права користування житловим приміщенням, яку вподальшому уточнила.
В обґрунтування позову, з урахуванням уточнень до нього, зазначила, що відповідно до ордеру на житлове приміщення № 1406 від 09.04.1986, виданого Виконавчим комітетом Саксаганської Ради народних депутатів м. Кривого Рогу на підставі рішення виконкому № 14/3 від 27.07.1986, ОСОБА_2 , на сім`ю з однієї людини, надано право на зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивачка є рідною сестрою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Після смерті сестри, питанням організації церемонії та поховання займалася позивачка, оскільки остання багато років проживала разом з померлою у вказаній квартирі. За час спільного проживання у цій квартирі, з 2017 року, позивачка з сестрою вели спільне господарство, у них був спільний бюджет, разом планували покупки, за спільні кошти придбали речі та побутову техніку, разом святкували дні народження та свята, приймали спільну участь у сплаті за комунальні послуги, здійснювали поточний ремонт, утримували квартиру у належному стані, виконували всі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, передбачені ст. 64 Житлового Кодексу. У позивачки з її померлою сестрою були дуже добрі дружні сімейні відносини, сестра дуже довіряла позивачці, більш близької та рідної людини, ніж позивачка, у неї не було. 
Позивачка вказує, що у позасудовому порядку вона не може вирішити питання щодо своєї реєстрації у квартирі, де постійно мешкає, оскільки серед документів, які особа подає органу реєстрації (в тому числі через ЦНАП) для реєстрації свого місця проживання, є документ, що підтверджує право на проживання у житловому приміщенні, адреса якого зазначається під час реєстрації.
Також, посилається на те, що вона вселилася до житлового приміщення, як член сім`ї наймача, на законних підставах. Попередній наймач квартири – її сестра ОСОБА_2 не заперечувала проти її вселення, більш того, потребувала фізичної та матеріальної підтримки.
Дане житлове приміщення є постійним місцем проживання позивачки. 
З огляду на вказані обставини, позивачка звернулася до суду з даним позовом з метою захисту своїх цивільних (житлових) прав та інтересів, просила суд: визнати її членом сім`ї наймача – ОСОБА_2 та визнати за позивачкою право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 липня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає, що суд проігнорував покази свідків та письмові докази, які підтверджують факт проживання позивачки з 2017 року разом з рідною сестрою ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . 10 липня 2025 року позивачка прибула у судове засідання із двома свідками та просила суд їх допитати, але у задоволенні такого клопотання судом було відмовлено, чим порушено право позивачки на справедливий судовий розгляд.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1   та її представника – адвоката Вязанкіну Н.П., які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на балансі Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради, що підтверджується відповідною довідкою про балансову належність (а. с. 39). 
09 квітня 1986 року ОСОБА_2 було видано ордер № 1406 на право заняття нею вказаної однокімнатної квартири, у якому зазначено про відсутність інших членів сім`ї наймача (а. с. 10). 
17.08.2018 ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Житлосервіс-КР» договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, за умовами якого ОСОБА_2 отримувала відповідні платні послуги за встановленими тарифами, як споживач, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11 - 16). 
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 17 – копія свідоцтва про смерть). 
Позивачка ОСОБА_1 з 04.01.2003 має зареєстроване місце проживання за іншою адресою: АДРЕСА_2 , та є сестрою померлої ОСОБА_2 , що підтверджується паспортними даними позивачки та відповідними свідоцтвами про народження та про укладення шлюбу (а. с. 8, 19, 20).
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду показав, що декілька разів був у спірній квартирі в якій до своєї смерті проживала ОСОБА_4 , позивачка рідна сестра померлої в якої своїх дітей не було. Після смерті ОСОБА_4 її похоронами займалась ОСОБА_1 , останній раз в квартирі був декілька років тому, померла і позивач проживали разом, бачив в квартирі особисті речі ОСОБА_1 остання працювала в РТЦК, потім в лікарні.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показала, що знає позивачку ОСОБА_1 та знає померлу ОСОБА_4 , яка була її сусідкою, якийсь час проживали в одному під?їзді. Чи постійно проживали разом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 свідок не знає, проте, часто їх бачила разом, на ринку чи біля підїзду, з ОСОБА_6 бачилась часто.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що   приватні інтереси ОСОБА_1  на забезпечення себе житловим примішенням за рахунок житла державного фонду, без дотримання визначеного законом порядку безоплатного забезпечення житлом, та поза встановленої законом процедури, суперечать загальному суспільному інтересу у збереженні правопорядку та забезпеченні рівності всіх громадян у реалізації права на житло. Суд вважав, що для позивачки ОСОБА_1  відсутні й підстави для застосування концепції «правомірних очікувань» у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в даному випадку у ОСОБА_1 не було підстав для застосування принципу правомірних очікувань, а саме визнання за нею права користування житловим приміщенням у судовому порядку, в той час як нею не використано позасудового порядку захисту своїх житлових прав, зокрема, не дотримано позасудової процедури безоплатного забезпечення її житлом, що віднесено до дискреційних повноважень інших органів.
Крім того, за матеріалами справи не встановлено наявності письмової згоди наймача на вселення позивачки у спірну квартиру та не встановлено постійного її проживання у спірній квартирі, данні доводи позивача ґрунтуються на показах свідків, але покази останніх є поверхневими та не підтверджують дану обставину. Також, позивачкою не доведено, що вона користується нарівні з наймачем житла усіма правами і несла усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, несла солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору, як це передбачено ст. 64 ЖК України. Так само позивачкою не доведено факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків між нею та померлою ОСОБА_2 . 
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взятии в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частинами першою та другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно з положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК України).
Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім 'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).
При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.
Частиною другою статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, матеріалами справи підтверджено, що 09 квітня 1986 року ОСОБА_2 було видано ордер № 1406 на право заняття нею однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на теперішній час перебуває на балансі Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради (а. с. 10, 39). 
Позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними сестрами.
Згідно пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , допитаних судом першої інстанції, встановлено, що померла ОСОБА_2 і позивачка ОСОБА_1 проживали разом. Свідок ОСОБА_3 пояснив, що бачив в квартирі особисті речі ОСОБА_1 , а свідок ОСОБА_5 суду показала, що часто їх бачила разом, на ринку чи біля підїзду.
Також, допитані судом апеляційної інстанції свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожна окремо, пояснили, що проживають у будинку АДРЕСА_2 та є сусідками позивачки ОСОБА_1 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_3 у цього будинку. Кожна з них зазначила, що позивачка ОСОБА_1 та померла ОСОБА_2 проживали разом, як родина, оскільки є рідними сестрами. При цьому, свідки пояснили, що вони разом робили закупи продуктів та вели домашне господарство.
Позивачка ОСОБА_1 з 04.01.2003 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , однак, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.08.2023 у справі № 199/736/22 наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. 
При цьому, реєстрація місця проживання не створює та не припиняє житлових прав, а також не є беззаперечним доказом факту проживання (аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 711/7316/16-ц).
Отже, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності доводять, що позивачка законно вселилась у спірне житлове приміщення, тривалий час проживала з наймачем квартири -  ОСОБА_2 до її смерті, продовжила там проживати після цього.
Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом , воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві . Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути відповідними і достатніми ; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба , а втручання - пропорційним законній меті. 
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Суд першої інстанції, у порушення зазначених вище положень закону, фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, що фактично призведе до позбавлення позивачки права на житло, у розумінні 8 Конвенції, та є неприпустимим у демократичному суспільстві.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому, з урахуванням якнайкращих інтересів дітей, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 липня 2025 року- скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради про визнання членом сім`ї наймача, визнання права користування житловим приміщенням – задовольнити.
Визнати ОСОБА_1  членом сім`ї наймача – ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1  право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 жовтня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: