ПОСТАНОВА 
Іменем України

16 жовтня 2025 року                                                         м. Кропивницький

справа № 404/7514/18
провадження № 22-ц/4809/1290/25 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І., 
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 21 травня 2025 року у складі головуючого судді Іванової Н. Ю.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і рішення суду першої інстанції.
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омегабанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в якому просив визнати частково недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині, що стосується передачі права вимоги за кредитним договором від 09 жовтня 2006 року № 030/10.06/88-183 К, укладеним між Акціонерним комерційний банком «ТАС-Комерцнк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та ОСОБА_1 ; визнати частково недійсним договір від 28 листопада 2012 року про передачу прав за іпотечним договором, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині, що стосується передачі права вимоги за іпотечним договором 2530/185 від 09 жовтня 2006 року, укладеним між Акціонерним комерційний банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та ОСОБА_1 , з іншої.
В обґрунтування позову зазначав, що 09 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційний банком «ТАС-Комбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 030/10.06/88-183 К.
29 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником АКБ «ТАС-Комбанк», та позивачем було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору.
15 квітня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником АКБ «ТАС-Комбанк», та позивачем було укладено договір про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору.
В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між позивачем з однієї сторони та банком, з іншої, укладено іпотечний договір від 09 жовтня 2006 року № 2530\185, за яким в іпотеку передавалося нерухоме майно – квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної власності позивачу.
29 березня 2011 року між позивачем та банком укладено договір про внесення змін і доповнень до договору іпотеки.
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу та договір про передачу прав за іпотечним договором, за якими нібито відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором відповідно, від ПАТ «Сведбанк» на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».
Зважаючи на те, що цільове призначення кредиту є задоволення особистих потреб – споживчі цілі, то на вищезазначені кредитні правовідносини поширюється норми законодавства про захист прав споживачів.
Позивач зазначив, що йому стало відомо, шо згідно з договором факторингу, у складі кредитного портфелю відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 09 жовтня 2006 року №030/10.06/88-183 К, що був укладений між банком і фізичною особою – ОСОБА_1 , на користь відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс».
За договором передається право грошової вимоги за кредитним договором, а також права грошової вимоги за кредитним договором, що виникають в майбутньому, тому вказаний договір є договором факторингу.
Відповідно до інформації, внесеної до Державного реєстру фізичних установ, Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» зареєстроване як фінансова установа розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 вересня 2008 року № 1121 за реєстровим номером 13102248, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи серія ФК № 214 від 15 вересня 2011 року, в той час ліцензій на ведення діяльності не має.
Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.
Законом визначено, що виключне право та/або обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законом та нормативно-правовими актами державного органу, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг.
На момент договору про відступлення прав вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг №231 від 03 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників – фізичних осіб.
Вказано, що до 25 березня 2014 року (виключення п. 1 з Розпорядження № 231) відповідач Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» не мав права відступати, а відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мав право набувати права вимоги за кредитним договором з позивачем за договором факторингу, проте всупереч вимогам п. 1 Розпорядження № 231 відповідачі уклали договір факторингу щодо вказаного кредитного договору. Оскільки станом на 28 листопада 2012 року п. 1 вказаного розпорядження був чинним, цей факт підтвердив Нацкомфінпослуг в своєму листі № 7303/16-12 від 11 вересня 2014 року.
У банку не було правових підстав для відступлення права грошової вимоги за договором факторингу щодо фізичної особи не суб`єкта господарювання, а у відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - відповідно набуття таких прав.
За відсутності правових підстав для укладення договору відступлення прав вимоги щодо позивача, просив суд застосувати положення ст. 215 ЦК України.
Позивач зазначав, що у позові також ставиться питання про визнання договорів від 28 листопада 2012 року про передачу прав за іпотечним договором, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині, що стосується передачі права вимоги за іпотечним договором 2530/185 від 09 жовтня 2006 року, предметом якого є нерухоме майно – квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться в Кіровському районі м. Кіровограда.
Вважає, що недійсність договору про відступлення права вимоги від 28 листопада 2012 року щодо позивача зумовлює недійсність відступлення прав вимоги за договором про передачу прав за договорами забезпечення від 28 листопада 2012 року, згідно якого відступлено право вимоги за іпотечним договором від 09 жовтня 2006 року 2530/185, укладеним між банком та позивачем.

09 серпня 2023 року представник позивача - адвокат Семенов Є.О. подав заяву про зміну (шляхом доповнення) підстав позову. Зазначив, що в порушення вимог ЦК України банк не передав ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» оригінали документів, які свідчать про наявність боргу позивача. І таких документів, які свідчать про наявність боргу позивача, не може бути в природі, оскільки ОСОБА_1 повністю погасив банку заборгованість за кредитним договором. Вважає, що за вказаних підстав ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не набуло права вимоги за кредитним договором від 09 жовтня 2006 року № 030/10.06/88-183 К. Як наслідок є недійсним договір про відступлення прав за іпотечними договорами, у зв`язку з відсутністю у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» дійсного права вимоги за основним зобов`язанням. ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало права на здійснення валютних операцій і по тій причині, що такий вид діяльності відсутній у свідоцтві про реєстрацію цієї фінансової установи. Відповідачем не надано доказів сплати грошових коштів за відступлене право вимоги за договором факторингу від 28 листопада 2012 року (а.с.214-217 том 2).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 лютого 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (а.с.104-105 том 1).

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» подав письмові пояснення у справі. Зазначив, що оспорювані договори факторингу та передачі прав за іпотечним договором не мають жодного відношення до придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення ОСОБА_1 його особистих потреб. Позовна заява не містить жодного посилання на порушення оспорюваними договорами прав позивача саме як споживача. Так і сам кредитний догові не оспорюється. Інші причини, про які йдеться у позові, до відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг не мають жодного стосунку. Згідно оспорюваних договорів жодних послуг (робіт, товарів) ОСОБА_1 жодна із сторін даних договорів не надавала, більш того, ОСОБА_1 навіть не є стороною жодного з договорів, тобто норми ЗУ «Про захист прав споживачів» на договір передачі прав не розповсюджуються.
Норма викладена у позові, а саме п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не можу бути підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними. Адже ні ЦК України, ні ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. У випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону, слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Оскільки ЦК України та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не містять обмежень щодо особи, права вимоги грошових коштів до якої відступлене за договором факторингу, і мають вищу юридичну силу, ніж Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року, яким таке обмеження, на думку позивача, встановлено то Розпорядження № 231 не відповідало б правовим актам вищої юридичної сили і відповідно, до даних правовідносин мав би застосовуватися саме ЦК України. Так, Розпорядженням Національної комісії № 352, пункт 2 Розпорядження, виключено.
Вказує, що суб`єкти господарювання ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладаючи оспорювані договори досягли згоди з усіх істотних умов цих договорів та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Договори є реальними, відповідають волі сторін, вчинені у письмовій формі з додержанням всіх вимог. Жодних підстав для визнання вказаних договорів недійсними немає. Договір факторингу від 28 листопада 2012 року укладений між ПАТ «Сведбанк», який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг з одного боку, та ТОВ «ФК «Вектор плюс», який також є фінансовою установою, з іншого боку. Вважає, що позивач не є належним позивачем в розумінні ЦПК України, у зв`язку з тим, що він не є стороною оспорюваних ним договорів. Оспорювані договори на права та обов`язки позивача, як сторони кредитного та іпотечного договору жодним чином не впливають (а.с.114-121 том 1).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 травня 2023 року залучено до участі у справ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (а.с.188-190 том 2).

Рішенням Фортечного районного суду міста Кропивницького від 21 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів та визнання договору факторингу і договору про відступлення прав за іпотечними договорами частково недійсними.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не надано жодного доказу, що ним вчинялись дії по погашенню заборгованості, а кредитор не приймав чи не міг прийняти належне його виконання, тобто не доведено, що відбулась зміна способу виконання зобов`язань за договором. Таким чином стороною позивача не доведено факт порушення оспорюваними договорами прав чи законних інтересів позивача, які підлягають захисту у судовому порядку, а також те, які саме права позивача порушено та в який спосіб відбувається таке порушення.
З огляду на встановлені обставини, дослідивши зібрані в справі докази, надаючи оцінку зібраним у справі доказам в цілому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги. 
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Семенов Євгеній Олексійович, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 21 травня 2025 року та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.
Позивачем не заперечується той факт, що 09 жовтня 2006 року між ним і Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» (змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Омегабанк») було підписано кредитний договір №030/10.06/88-183К. Відповідно до умов вказаного договору позичальнику було надано кредит у сумі 30 000 доларів США на строк з 09 жовтня 2006 року по 08 жовтня 2016 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,00% за весь строк фактичного користування кредитом. В порушення вимог ЦК, банк не передав ТОВ «ФК «Вектор плюс» оригінали документів, які свідчать про наявність боргу позивача. Більше того, навіть ухвала суду від 16 березня 2020 року про витребування таких доказів ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не виконана. Відтак вважає, що новим кредитором не доведено існування боргу позивача. 
В подальшому, ТОВ «ФК «Вектор плюс» відступило право вимоги за іпотечним договором від 09 жовтня 2066 року № 2530/185 ТОВ «Кредитні ініціативи», яке зареєструвало за собою право власності на квартиру, що знаходилася в іпотеці. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 березня 2024 року у справі № 404/4396/19, що набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Созонівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області від 22 лютого 2019 року № 45653932, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо реєстрації права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 99,46 кв.м, житловою площею 70,1 кв. м, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», тобто квартира повернута у власність позивача. Внаслідок цього, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що оспореними договорами права чи законні інтереси позивача не порушені.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення представника позивача – адвоката Семенова Є. О., представника третьої особи ТОВ «Кредитні-Ініціативи» адвоката Льовочкіної В. М., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
09 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» (змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Омегабанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 030/10.06/88-183К. Відповідно до умов вказаного договору позичальнику було надано кредит у сумі 30 000 доларів США на строк з 09 жовтня 2006 року по 08 жовтня 2016 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,00% за весь строк фактичного користування кредитом (а.с.6 том 1).
В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором, між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з однієї сторони, та банком, з іншої, укладено іпотечний договір від 09 жовтня 2006 року № 2530/185, за яким на забезпечення виконання зобов`язання, іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю належне їм на праві власності майно: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності позивачу (а.с.16 том 1).
29 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачем було підписано договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору. Відповідно до умов було збільшено суму кредиту до 31 393,70 та змінено строк кредитування до 09 жовтня 2020 року (а.с.17 том 1).
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором, від ПАТ «Сведбанк» на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».
Відповідно до п. 2.1, 2.2. договору банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.
Відповідно до п. 2.3 договору факторингу, перехід від банку до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в розрахункову дату та після сплати фактором ціни продажу в повному обсязі, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Сторони в день укладення цього договору також складають та скріплюють своїми печатками Акт прийому-передачі Реєстру заборгованості, за формою, встановленою в додатку № 2 до цього договору. Реєстр заборгованості боржників надається фактору в двох оригіналах, а також в електронному вигляді, за формою, встановленою додатком № 5 до цього договору, про що сторони підписують Акт прийому-передачі, що є Додатком № 6 цього договору.
Згідно п. 2.4. договору факторингу перехід від банку до фактора прав вимоги за договорами забезпечення відбувається одночасно з переходом прав вимоги заборгованості у момент укладення договору (ів) щодо відступлення права вимоги за договорами забезпечення у розрахункову дату.
За змістом п. 3.1 договору факторингу загальна сума прав вимоги, що відступаються за цим договором, та ціна продажу визначаються в день передачі по акту прийому-передачі реєстру заборгованості боржників, який є днем укладення даного договору. Акт прийому-передачі реєстру заборгованості боржників складається та підписується сторонами в день укладення даного договору.
Сторони визначили, що на дату підписання даного договору ціна продажу становить 166 897 342,56 грн. без ПДВ (п. 3.2. договору факторингу).
Договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами та діє до повного його виконання сторонами. Договір вважається укладеним, якщо він підписаний від імені сторін уповноваженими представниками, а підписи скріплені печатками сторін (п. 10.1 договору Факторингу) (а.с.235-250 том 2).
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами.
Пунктом 1.2. договору визначено, що первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку №1 до цього договору (а.с.7-8 том 2).
19 квітня 2013 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору про відступлення прав за іпотечними договорами, посвідченого 28 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І. О. за реєстровим №6970.
Пунктом 1 даного договору визначено, що первісний іпотекодержатель, в порядку та на умовах, передбачених договором про відступлення прав за іпотечними договорами, відступає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у Додатку №1 до даного договору (а.с.10 том 2).
У додатку №1 до даного договору визначений перелік іпотечних договорів, права за якими відступаються первісним іпотекодержателем новому іпотекодержателю за договором про внесення змін та доповнень №1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року. За №630 у вказаному додатку зазначений кредитний договір №030/10.06/88-183-К від 09 жовтня 2006 року укладений із позичальником ОСОБА_1 (а.с.11-13 том 2).
Платіжними дорученнями №1 та №2 від 28 листопада 2012 року підтверджується, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» сплатило АТ «Сведбанк» 83 512 034, 37 грн та 83 385 308, 19 грн, призначення платежу оплати по договору факторингу №15 від 28 листопада 2012 року (а.с.14-15 том 2).
Крім того, під час розгляду справи встановлено, що 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу. Внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні   ініціативи», набуло статусу нового кредитора/стягувача/іпотекодержателя за кредитним договором від 09 жовтня 2006 року № 030/10.06/88-183 К та іпотечним договором № 253о/185 від 09 жовтня 2006 року.
Згідно листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на запит на публічну інформацію про надання інформації щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні   ініціативи», повідомлено, що за результатами планової перевірки товариства встановлено порушення вимог законодавства про фінансові послуги: в частині не повідомлення Нацкомфінпослуг про зміни у розмірі статутного капіталу та рахунок його поповнення засновниками; в частині набуття товариством відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до позичальників – фізичних осіб (а.с.20 том 1).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині першій статті 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, а саме, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не надано жодного доказу, що ним вчинялись дії по погашенню заборгованості, а кредитор не приймав чи не міг прийняти належне його виконання, тобто не доведено, що відбулась зміна способу виконання зобов`язань за договором. Таким чином стороною позивача не доведено факт порушення оспорюваними договорами прав чи законних інтересів позивача, які підлягали би захисту у судовому порядку, а також те, які саме права позивача порушено та в який спосіб відбувається таке порушення.
З таким висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Згідно з пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредотором.
За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.
За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частини перша та друга статті 203 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 910/7320/17, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу. Частинами 3, 4 ст. 656 ЦКУ передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.
Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що 09 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» (змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Омегабанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 030/10.06/88-183К. Відповідно до умов вказаного договору позичальнику було надано кредит у сумі 30 000 доларів США на строк з 09 жовтня 2006 року по 08 жовтня 2016 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,00% за весь строк фактичного користування кредитом (а.с.6 том 1).
В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором, між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з однієї сторони, та банком, з іншої, укладено іпотечний договір від 09 жовтня 2006 року № 2530/185, за яким на забезпечення виконання зобов`язання, іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю належне їм на праві власності майно: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності позивачу (а.с.16 том 1).
29 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачем було підписано договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору. Відповідно до умов було збільшено суму кредиту до 31 393,70 та змінено строк кредитування до 09 жовтня 2020 року (а.с.17 том 1).
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором, від ПАТ «Сведбанк» на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами.
Пунктом 1.2. договору визначено, що первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку №1 до цього договору (а.с.7-8 том 2).
19 квітня 2013 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору про відступлення прав за іпотечними договорами, посвідченого 28 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І. О. за реєстровим №6970.
Пунктом 1 даного договору визначено, що первісний іпотекодержатель, в порядку та на умовах, передбачених договором про відступлення прав за іпотечними договорами, відступає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у Додатку №1 до даного договору (а.с.10 том 2).
У додатку №1 до даного договору визначений перелік іпотечних договорів, права за якими відступаються первісним іпотекодержателем новому іпотекодержателю за договором про внесення змін та доповнень №1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року. За №630 у вказаному додатку зазначений кредитний договір №030/10.06/88-183-К від 09 жовтня 2006 року укладений із позичальником ОСОБА_1 (а.с.11-13 том 2).
За встановлених обставин, права вимоги за кредитним договором № 030/10.06/88-183 К від 09 жовтня 2006 року, що укладений з ОСОБА_1 , з усіма додатками та додатковими угодами перейшли до нового кредитора, а саме: ТОВ ФК «Вектор плюс». Крім того, факт переходу права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 підтверджується також платіжними дорученнями № 1 від 28 листопада 2012 року та платіжним дорученням № 2 від 28 листопада 2012 року про сплату ТОВ «ФК «Вектор плюс» по договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, на загальну суму -166 897 342,56 грн. без ПДВ, що є ціною продажу згідно п. 3.2. договору факторингу.
Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не має ліцензії на проведення валютних операцій в іноземній валюті, внаслідок чого не мало права виступати новим кредитором відносно позивача, оскільки кредитний договір був укладений в доларах США, що є додатковою підставою для визнання недійсним договору факторингу від 28 листопада 2018 року, і як наслідок, визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2018 року є безпідставними, оскільки ТОВ «ФК «Вектор Плюс» мало право на укладення договору факторингу та про відступлення прав за іпотечним договором без наявності ліцензій на здійснення валютних операцій, оскільки така ліцензія необхідна лише при укладенні кредитного договору, а ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не укладали з ОСОБА_1 кредитний договір.
Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 756/668/15-ц, дійшов висновку про те, що відповідно до підпункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг належить до фінансових послуг.
Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.
Фактором у договорі факторингу може бути банк або інша фінансова установа (стаття 1079 ЦК України).
За визначенням термінів, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа – це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.
Фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 Закону). За змістом частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.
При цьому частинами першою, другою статті 7 Закону передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
Щодо тверджень про недійсність укладених між відповідачами договору факторингу та договору відступлення прав за іпотечним договором суд зазначає таке.
Глава 73 розділу ІІІ Книги п`ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.
Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач як на підставу недійсності договору факторингу та договору відступлення права вимоги, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.
Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).
Поняття «факторинг» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.
Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.
Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (постанова Верховного Суду від 15.06.2022 р. у справі № 552/6343/18).
Захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Об`єднана палата звертала увагу, що як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
До матеріалів справи позивачем не надано жодного доказу, що ним вчинялись дії по погашенню заборгованості, а кредитор не приймав чи не міг прийняти належне його виконання, тобто не доведено, що відбулась зміна способу виконання зобов`язань за договором.
Таким чином стороною позивача не доведено факт порушення оспорюваними договорами прав чи законних інтересів позивача, які підлягали би захисту у судовому порядку, а також те, які саме права позивача порушено та в який спосіб відбувається таке порушення.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог під час укладання оспорюваних договорів було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми їх вчинення, а позивач не довів факту порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданих договорів.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Семенов Євгеній Олексійович, залишити без задоволення.
Рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 21 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 28.10.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді 
О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко