ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 вересня 2025 року                                                                  
м. Київ
справа № 591/1895/23
провадження № 61-9381св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 05 січня 2024 року під головуванням судді Данік Я. І. та постанову Сумського апеляційного суду від 30 травня 2024 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І.,                          Філонової Ю. О., Собини О. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Дуванова Тамара Петрівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання транспортних засобів спільним набутим майном та визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_3 , у якому просила: 
- встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 13 березня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_2; 
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 автомобіль «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
- у порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1                                право власності на 1/2 частину автомобіля «Skoda Octavia», реєстраційний номер                   НОМЕР_1 , та автомобіля «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Позов обґрунтовувала тим, що з 13 березня 2018 року вона та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і за час спільного проживання вони купили автомобіль «Skoda Octavia», р. н. НОМЕР_1 , та автомобіль «Skoda Octavia»,       р. н. НОМЕР_2 . 
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (неповнолітній син померлого), є спадкоємцем за законом першої черги і його законним представником не визнається право позивача на 1/2 частину вказаних автомобілів.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Путивльський районний суд Сумської області рішенням від 05 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 30 травня                    2024 року, позов задовольнив.
Встановив факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 13 березня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 :
1) автомобіль «Skoda Octavia», р. н. НОМЕР_1 , 1999 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 ;
2) автомобіль «Skoda Octavia», р. н. НОМЕР_2 , 2007 року випуску, інвентаризаційний номер транспортного засобу НОМЕР_4 .
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину:
1) автомобіля «Skoda Octavia», р. н. НОМЕР_1 , 1999 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 ;
2) автомобіля «Skoda Octavia», р. н. НОМЕР_2 , 2007 року випуску, інвентаризаційний номер транспортного засобу НОМЕР_4 .
Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 13 березня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . За встановлених обставин отримання кожним з них доходів та ведення спільного бюджету автомобіль «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний ОСОБА_4 28 травня 2019 року, та автомобіля «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний ОСОБА_4 27 серпня 2022 року, є його спільною сумісною власністю із  ОСОБА_5 , і тому на підставі статті 71 СК України суд визнав за позивачем право власності на 1/2 частину спірних автомобілів.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У червні 2024 року представник ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_3 - законного представника ОСОБА_2 , надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 05 січня                  2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 30 травня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 11 червня 2024 року у справі                     № 750/728/21 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц. Також позивачем було подана до місцевого суду нові докази без клопотання про поновлення строків для їх подання, крім того, позивач вже після оголошення вступної та резолютивної частини рішення подала новий доказ, який не був досліджений у судовому засіданні (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущено неправильне тлумачення норм СК України і розцінено нетривалі та періодичні відносини позивача з ОСОБА_4 як відносини притаманні подружжю.
Відсутність саме спільного проживання упродовж 2018-2022 років позивача разом з ОСОБА_4 , підтверджується наданими документами на виконання вимог ухвали суду, в яких зазначено, що позивач неодружена та мешкає разом із неповнолітнім сином. 
Також всупереч практиці Верховного Суду висновки судів попередніх інстанцій про можливу участь у придбанні позивачем автомобіля «Skoda Octavia» червоного кольору базуються на купівлі у ОСОБА_7 (договір № 4607/19/001909                             від 28 травня 2019 року), який не був власником цього транспортного засобу та без жодних пояснень походження коштів ОСОБА_1 на придбання автомобіля і при наявності неоспорюваних тверджень, що такий автомобіль було придбано у                2010 році за кошти подружжя ОСОБА_8 у м. Лубни.
Щодо фінансової участі позивача у придбанні автомобіля «Skoda Octavia» сірого кольору обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 не працював на підтвердження чого надає копію його трудової книжки, однак це спростовується інформацією Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Сумській області            від 01 травня 2023 року та іншими документами відповідно до яких останній на оплатній основі здійснював міжнародні вантажні перевезення та отримував заробітну плату за такі послуги. В той же час, позивач обґрунтовує свою фінансову можливість у придбанні автомобіля надавши суду відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених їй доходів та утримання податків за період з 2018 року по 2023 рік, які в тому числі містять незаконне отримання нею упродовж 2021-2022 років бюджетних виплат - державних субсидій.
Судами також було допущено порядок змагальності сторін і процедуру надання доказів до суду, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
При ухваленні і написанні рішення суду першої інстанції від 05 січня 2024 року грубо порушено вимоги статей 265, 268 ЦПК України, оскільки проголошене і виготовлене рішення не є тотожними за своїм змістом.
Таким чином, оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушеннями норм процесуального права, а тому не можуть вважатися законними і підлягають скасуванню.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Неговська І. В., через підсистему «Електронний Суд» направила до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що касаційна скарга подана із формальних підстав, а доводи які викладені у ній такими, що не спростовують обставини встановлені судами першої та апеляційної інстанції, а також жодним чином не впливають на висновки викладені в оскаржуваних судових рішеннях, тому не підлягають скасуванню.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем надано належні                              та допустимі докази, які підтверджують факт проживання позивача та                     ОСОБА_4 однією сім`єю, окрім показань свідків нею також надано письмові докази.
Зареєстровані автомобілі на ім`я ОСОБА_4 на підставі договорів                             купівлі-продажу транспортного засобу від 28 травня 2019 року та від 27 серпня                       2022 року є спільною сумісною власністю.
Апеляційний суд зазначив, що відповідно до частини першої статті 328 ЦК України та частини четвертої статті 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Тому суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання автомобілів спільною сумісною власністю та в порядку поділу визнали право власності на автомобілі по 1/2.
Арґументами касаційної скарги заявник зазначає про те, що місцевий суд в порушення статті 83 ЦПК України долучив до матеріалів справи докази, які не були надіслані відповідачу про справі та третій особі, а також те, що рішення суду першої інстанції було ухвалено без дослідження даного доказу у судовому засіданні не заслуговують на увагу.
Відповідачем по справі не визнавалося зняття ОСОБА_4 з місця реєстрації та фінансову участь позивача у похованні останнього, скориставшись процесуальним правом передбаченим пунктом 3 частини першої статті 43 ЦПК України надавати суду пояснення в тому числі і письмові, до яких було додано письмові докази, які були надіслані учасникам справи та надіслані суду докази такого надіслання на електронну пошту суду. Посилання заявника у касаційній скарзі на доказ, а саме дозвіл на зброю, який наче б то не було досліджено судом та приєднано до матеріалів справи не відповідають дійсності, оскільки судом даний доказ було досліджено на стадії дослідження доказів, але з огляду на те, що у матеріалах справи була копія поганої якості, то за усним клопотанням представника позивача копію дозволу на зброю було надано повторно, а тому твердження відповідач про те, що було порушено принцип змагальності не відповідає дійсності.
Тому з огляду на викладене, позивач вважає, що арґументи викладені у касаційній скарзі є необґрунтованими і безпідставними, а рішення судів законними, обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Також представник позивача у відзиві на касаційну скаргу зазначила, що на виконання вимог статті 178 ЦПК України надає попередній (орієнтовний) розмір  витрат на правову допомогу, який складає 10 000 грн, а також зазначали, що на вимогу частини восьмої статті 141 ЦПК України докази сплати витрат на правничу допомогу будуть подані до закінчення судових дебатів.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 04 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Путивльського районного суду Сумської області.
26 вересня 2024 року цивільна справа № 591/1895/23 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , є батьками                       ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За час перебування у шлюбі ОСОБА_4 уклав договір іпотеки № 89241 з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» щодо кв. АДРЕСА_1 .
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 лютого 2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на утримання спільної дитини - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1 000 грн щомісячно до його повноліття, аліменти виплачувати на користь матері - ОСОБА_3 , починаючи з 06 жовтня 2017 року.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 травня 2023 року власником кв. АДРЕСА_1 з 11 липня 2019 року є ОСОБА_10 . 
Відповідно до довіреності від 25 травня 2018 року ОСОБА_4 , зареєстрований на АДРЕСА_2 , уповноважує ОСОБА_1 , зареєстровану на АДРЕСА_3 , представляти його інтереси.
Згідно з довідкою ТСЦ № 5946 № 31/18/5946-1879 від 05 червня 2018 року за громадянином ОСОБА_4 , зареєстрованим на АДРЕСА_2 , транспортні засоби не зареєстровані.
Із декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу,                                         № 0001-М14А-3Р00 від 20 червня 2019 року, та копії дозволу на зброю № НОМЕР_5 місцем проживання ОСОБА_4 зазначено АДРЕСА_3 .
Крім того, як вбачається з копій: клопотання ОСОБА_4 від 23 вересня 2021 року, протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 205501 від 06 жовтня 2021 року, супровідного листа Ковпаківського районного суду міста Суми                         від 20 жовтня 2021 року, листа батальйону патрульної поліції в м. Кременчук                              № 13061/41/26/1/01-2021 від 13 жовтня 2021 року та листа Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки № 5409/284/23-21 від 08 жовтня                  2021 року, місцем проживання ОСОБА_4 зазначено АДРЕСА_4 .
Відповідно до акта від 03 березня 2023 року мешканці буд. АДРЕСА_5 підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 у кв. АДРЕСА_6 з жовтня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.
Як вбачається з копії договору комісії № 4607/19/001909 від 28 травня 2019 року ТОВ «Автотрейд-Суми» зобов`язується за дорученням ОСОБА_11 вчинити декілька правочинів щодо продажу автомобіля «Skoda Octavia», реєстраційний номер                            НОМЕР_1 , 1999 року випуску, номер кузова (шасі, рама): НОМЕР_3 .
Згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу № 4607/19/001909                           від 28 травня 2019 року ОСОБА_4 купив у ТОВ «Автотрейд-Суми» автомобіль «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, номер кузова (шасі, рама): НОМЕР_3 .
Згідно з довідкою РСЦ ГСЦ МВС в Сумській області № 31/18-91АЗ від 14 грудня                  2023 року автомобіль «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 30 грудня 2016 року був зареєстрований за ОСОБА_11 , а 30 травня 2019 року - за ОСОБА_4 . 
Відповідно до копій квитанції ОСОБА_1 вісім разів здійснювала перекази на банківську карту ОСОБА_4 за період з 12 березня 2021 року по 17 червня                    2021 року.
Згідно з розпискою від 26 серпня 2022 року ОСОБА_1 , яка зареєстрована на                      АДРЕСА_3 , отримала в борг від ОСОБА_12 4 000 доларів США для придбання автомобіля «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_6 спільно з ОСОБА_4 , фактично проживаючим на АДРЕСА_3 .
Згідно з довідкою Східного міжрегіонального управління МЮ № 14.1/34/12/23/Дв     від 27 лютого 2023 року та відомостями з Державного реєстру фізичних                                 осіб-платників податків від 24 лютого 2023 року ОСОБА_1 з 08 листопада 2007 року працювала на посадах діловода у відділах державної виконавчої служби та отримувала заробітну плату, а також аліменти.
Відповідно до договору-купівлі транспортного засобу № 5946/2022/3361302                           від 27 серпня 2022 року ОСОБА_4 купив у ОСОБА_13 автомобіль                               «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова (шасі, рама): НОМЕР_7 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Суми помер ОСОБА_4 .
З наданих позивачем копій квитанцій та договорів-замовлень нею було сплачено                    5 830 грн - витрат на катафалк, 3 617 грн - витрат на поховальну атрибутику та хрест, а також 2 224 грн - витрат на труну.
Крім того, як вбачається з наданих законним представником відповідача чеків                       15 грудня 2022 року нею було витрачено 3 500 грн в якості оплати за поминальний обід та 2 680грн - оплати за похорон.
31 січня 2023 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Дуванової Т. П. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_4 . 
Згідно з копією витягу зі Спадкового реєстру (спадкові договори та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 14 лютого 2023 року, 31 січня 2023 року відбулась реєстрація спадкової справи № 7/2023 після смерті ОСОБА_4 . 
ОСОБА_3 зверталась із заявою до поліції з приводу незаконного користування ОСОБА_1 автомобілем «Skoda Octavia», реєстраційний номер                    НОМЕР_1 .
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна                    від 26 квітня 2023 року власниками кв. АДРЕСА_6 на праві спільної сумісної власності є ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Як вбачається з довідки КП «Сумитеплоенергоцентраль» Сумської міської ради                        № 325/01-03 від 02 травня 2023 року за адресою АДРЕСА_4 були зареєстровані: з 29 травня 1996 року по 25 листопада 2020 року - ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , а з 21 грудня 2020 року - ОСОБА_1 .
Відповідно до листа КП «Міськводоканал» Сумської міської ради № 1342/24                            від 03 травня 2023 року особовий рахунок за адресою АДРЕСА_4 відкритий на ОСОБА_16 . У період з 13 березня 2018 року по 21 грудня 2020 року були зареєстровані 3 особи, в тому числі і позивач, а з                           21 грудня 2020 року зареєстровано 2 особи, позивач знята з реєстраційного обліку.
Згідно листа УПП в Сумській області від 01 травня 2023 року ОСОБА_4 притягувався до адміністративної відповідальності під час керування автомобілем «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 23 жовтня 2017 року за частиною п`ятою статті 121 КУпАП, 25 жовтня 2017 року за частиною першою статті 122 КУпАП, 17 листопада 2017 року за частиною п`ятою статті 122 КУпАП.
Відповідно до інформації на запит № 14.03-08/257452 від 06 червня 2023 року ОСОБА_4 був зареєстрований на АДРЕСА_2 з 01 лютого 2014 року по 24 квітня 2018 року та з 18 червня 2018 року по                   11 липня 2019 року.
Згідно з листом ІНФОРМАЦІЯ_4 № 1016 від 07 травня 2023 року ОСОБА_4 перебував на обліку на АДРЕСА_2 .
Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження від 04 квітня 2018 року, постанови про передачу виконавчого провадження від 10 січня 2020 року, постанови про прийняття виконавчого провадження від 16 січня 2020 року та постанови про закінчення виконавчого провадження від 03 березня 2023 року щодо стягнення аліментів з ОСОБА_4 , адреса останнього зазначена                                           АДРЕСА_2 .
Відповідно до наданих ГУ ПФУ в Сумській області ОСОБА_1 отримувала субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг на АДРЕСА_4 , і за вказаною адресою проживала одна особа - ОСОБА_1 . 
Свідок ОСОБА_11 суду повідомив, що у 2010 році він купив автомобіль «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, а у 2016 році зареєстрував його за собою. Вказаним автомобілем користувалися його падчерка - ОСОБА_3 та її чоловік - ОСОБА_4 . У 2019 році вказаний автомобіль він продав ОСОБА_4 .
Свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 суду пояснили, що проживають по сусідству з ОСОБА_3 , яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 і в період шлюбу у них народилась дитина - ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 періодично приїздив до сина та проживав з ним.
Свідок ОСОБА_12 суду повідомила, що є двоюрідною тіткою ОСОБА_1 . У                       2017 році ОСОБА_4 переїхав до ОСОБА_1 . У 2018 році ОСОБА_4 почав працювати перевізником і разом із ОСОБА_1 купили старий автомобіль «Skoda» у його колишнього тестя. 26 серпня 2022 року вони позичили у неї кошти для придбання нового автомобіля «Skoda», а старий планували продати та віддати їй борг, однак ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 помер. Вона допомагала ОСОБА_1 з організацією поховання, в тому числі і грішми.
Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що проживала по сусідству із ОСОБА_1 . Наприкінці 2017 року до ОСОБА_1 переїхав ОСОБА_4 , і вони стали проживати однією сім`єю, робити покупки для задоволення побутових потреб їхньої сім`ї. Вона обізнана про всі обставини їх спільного життя, бо проживала із ними у колишній комунальній квартирі зі спільним санвузлом та кухнею у сусідніх кімнатах - квартирах АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 . Коли виходила з ладу сантехніка чи виникали інші побутові проблеми у квартирі, ОСОБА_4 допомагав їх усунути. Вона зверталась до нього за допомогою як до чоловіка сусідки                         ОСОБА_1 . У 2020 році свідок переїхала до іншого місця проживання і дозволила їм користуватися своєю квартирою АДРЕСА_6 , фактично кімнатою. Крім того їй відомо, що ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 викупили у колишнього тестя автомобіль «Skoda» червоного кольору, а пізніше, позичивши гроші у хрещеної ОСОБА_1 - ОСОБА_12 , купили новий автомобіль «Skoda» сірого кольору.
Свідок ОСОБА_19 зазначила, що є сусідкою ОСОБА_1 . ОСОБА_4 проживав з ОСОБА_1 як одна сім`я, піклувались одне про одного, робили спільні покупки і під час спільного проживання купили старий автомобіль червоного кольору, а пізніше, позичивши гроші у родичів, купили новий автомобіль, а старий хотіли продати, щоб віддати борг.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені статтею 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено.
Вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю позивач заявив з певною правовою метою - визначення правового статусу рухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін.
Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.
Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі                             № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) викладено правовий висновок про те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Ураховуючи наведене, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України).
При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.
Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі                                    № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) погодилася із тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено на підставі наданих сторонами доказів у їх сукупності, підтверджено факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з                  ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 13 березня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки впродовж указаного періоду сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки.
Суди попередніх інстанцій, відхиляючи заперечення представника відповідача ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_3 - законного представника ОСОБА_2 , проти спільного проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, обґрунтовано врахували показання свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , які підтвердили обставини спільного проживання сторін. Також судами взято до уваги, що ці обставини підтверджено письмовими доказами, які узгоджуються між собою.
Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним доказам й доводам сторін за своїм внутрішнім переконанням суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у вказаний період сторони проживали разом, вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, усі житлово-побутові витрати несли разом, тобто здійснювали свої права як подружжя. Суди дали оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, у їх сукупності, так і кожному доказу окремо.
Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Частиною другою статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з статтею 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).
Верховний Суд погоджується з висновками судів про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину автомобілів «Skoda Octavia», р. н. НОМЕР_1 , та «Skoda Octavia», р. н. НОМЕР_2 .
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами попередніх інстанцій та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суди встановили обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законних судових рішень по суті спору.
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Посилання заявника у касаційній скарзі щодо неврахування висновків, які викладені у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15,                         від 11 червня 2024 року у справі № 750/728/21 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Зазначені заявником розбіжності між скороченим судовим рішенням і повним текстом судового рішення не стосувалися змісту самого рішення, а полягали в різному формулюванні першого речення третього абзацу резолютивної частини судового рішення, що може бути виправлено у порядку, передбаченому статтею 269 ЦПК України, так як це не змінює суті судового рішення.
Отож доводи касаційної скарги про наявність таких розбіжностей не може бути підставою для скасування судового рішення з урахуванням частини другої статті 410 ЦПК України, відповідно до якої не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Також відповідачем було подано пояснення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції, щодо яких колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до частини першої статті 174 ЦПК України про розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. За змістом статей 392 - 395 ЦПК України заявами по суті справи в суді касаційної інстанції є саме касаційна скарга та відзив на касаційну скаргу.
У цій справі суд касаційної інстанції не вважав за необхідне та не надавав учасникам справи дозволу на подання пояснень чи відповіді на відзив щодо окремих питань, які б виникли при розгляді справи в суді касаційної інстанції, у зв`язку із чим колегія суддів не вбачає підстав для надання детальної відповіді на інші аргументи учасників справи по суті спору, які не наведені в касаційній скарзі та відзиві на неї (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
У касаційній скарзі заявник просить стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 36 241,60 грн.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій немає.
Керуючись статтями 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 05 січня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 30 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко |
| А. І. Грушицький |
| Є. В. Петров |