ОКРЕМА ДУМКА
26серпня 2025 року                                                                           м. Київ
справа № 760/14091/22
провадження № 61-15502св24
У  жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , Одеської районної військової адміністрації Одеської області, АТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «МАКС ЮРОП», ДП «Сетам», Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання незаконним, скасування наказу військової частини та акту про примусове відчуження або вилучення майна в частині, визнання права власності на транспортний засіб та витребування майна з чужого незаконного володіння. 
ОСОБА_1 просив: 
визнати незаконним та скасувати наказ ВЧ НОМЕР_1 від 08 квітня 2022 року                     № 0804/3 про примусове відчуження майна в частині проведення примусового відчуження транспортного засобу, марки DAF, модель XF 95.430, тип Спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , рік випуску 2006, колір білий; акт про примусове відчуження або вилучення майна від 12 квітня 2022 року;
визнати за ним право власності на транспортний засіб марки DAF, модель XF 95.430, тип Спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , рік випуску 2006, колір білий;
витребувати указаний транспортний засіб з чужого незаконного володіння на його користь у ВЧ НОМЕР_1 .
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 , Одеської районної військової адміністрації Одеської області, АТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «МАКС ЮРОП», ДП «Сетам», Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання незаконним, скасування наказу військової частини та акту про примусове відчуження або вилучення майна закрито.
Роз`яснено, що позов в цій частині підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 , Одеської районної військової адміністрації Одеської області, АТЬ КБ «ПриватБанк», ТОВ «МАКС ЮРОП», ДП «Сетам», Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на транспортний засіб задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки DAF, модель XF 95.430, тип Спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , рік випуску 2006, колір білий.
В задоволенні вимог ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 , Одеської районної військової адміністрації Одеської області, АТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «МАКС ЮРОП», ДП «Сетам», Солом`янського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог мотивовано тим, що договором купівлі-продажу транспортного засобу визначено момент набуття права власності - з моменту підписання договору, а відтак позивач набув права власності на транспортний засіб. Крім цього, позивач передавав транспортний засіб іншій особі за договором позички, тому позов в частині вимог про визнання права власності є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив із того, що відчуження майна відбулось у період дії воєнного стану, у порядку реалізації Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», на підставі наказу командира військової частини, який не визнаний незаконним та не скасований в порядку адміністративного судочинства, відтак позов у цій частині задоволенню не підлягає.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року за наслідками розгляду апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року в частині задоволених позовних вимог скасовано з ухваленням нового судового рішення у справі, яким у задоволенні позову в частині вимог про визнання права власності на транспортний засіб відмовлено. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що лише вимога про визнання права власності особи, яка не є ані стороною, ані учасником виконавчого провадження, однак має речове право на таке майно, не приведе до належного захисту її прав, оскільки навіть визнання судом права власності не буде підставою для зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, передбачений частинами першою, другою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, який не приведе до поновлення речового права на майно, а тому підстави для задоволення позову в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції відсутні.
Постановою від 26 серпня 2025 року Верховний Суд, за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 в інтересах якого діє його представник - адвокат Кошарський О. В., постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року скасовано.
Справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 про  визнання права власності на транспортний засіб направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Верховний Суд, скасовуючи судове рішення апеляційного суду в означеній частині, дійшов висновку, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту його права є ефективним, оскільки заявлена ним вимога про визнання права власності на спірний транспортний засіб спрямована на захист цивільного права, відповідає змісту порушеного права та в обраний ним спосіб забезпечить реальне поновлення/захист його порушеного права.
При цьому колегія суддів Верховного Суду не погодилась із висновком апеляційного суду про те, що навіть визнання судом права власності не буде підставою для зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, передбачений частинами першою, другою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, на думку суду касаційної інстанції, пред`явлення окремої вимоги про зняття арешту зі спірного транспортного засобу у цьому конкретному випадку не є обов`язковим, оскільки примусове відчуження майна на користь військової частини НОМЕР_1 відбулося не в порядку виконання виконавчого документа та не внаслідок дій державного виконавця, а тому посилання суду апеляційної інстанції на положення статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» не є обґрунтованим. 
Верховний Суд зазначив,що апеляційний суд при розгляді цієї справи, незалежно від відсутності інших вимог, повинен був надати оцінку обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 щодо наявності у нього речового права на спірний транспортний засіб.
Однак із висновками  Верховного Суду погодитися не можем із таких підстав.
Звернувшись до суду з позовом, позивач зазначав, що він є власником транспортного засобу тип сідловий тягач DAF, модель XF 95.430, з реєстраційним номером НОМЕР_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «БІАГРІС». Проте 08 листопада 2021 року, під час примусового виконання рішення суду у межах виконавчого провадження № НОМЕР_4, боржником за яким є ТОВ «БІАГРІС», державний виконавець наклав арешт на цей автомобіль, який на той час вже був відчужений боржником.
Вказував, що він не є боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_4, прибав автомобіль у ТОВ «БІАГРІС» ще до відкриття зазначеного виконавчого провадження, в межах якого на нього накладений арешт. На теперішній час спірний транспортний засіб примусово відчужений на користь військової частини НОМЕР_1 відповідно до частини 3 статті 8, статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», статей 4, 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».
Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження                              № 61-4726сво19), зокрема зазначив, що особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Таким чином, частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень, захисту прав особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з накладенням арешту на майно. У разі виникнення такого спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про зняття з арешту з майна.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.
З огляду на наведене, вважаєм правильним є висновок апеляційного суду про те, що сама лише вимога про визнання права власності особи, яка не є ані стороною, ані учасником виконавчого провадження, однак має речове право на таке майно, не приведе до належного захисту її прав, оскільки навіть визнання судом права власності не буде підставою для зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, передбачений частинами 1, 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
За таких обставин були відсутні підстави для скасування постанови апеляційного суду в оскарженій частині з направленням справи в цій частині на новий апеляційний розгляд, оскільки суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортний засіб через неефективний спосіб захисту порушеного права.
 
Судді:	М. Є. Червинська   М. Ю. Тітов