У Х В А Л А
18 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 761/1004/20
провадження № 14-97цс25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачаТкачука О. С.,
суддів: Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.
перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРК «112-ТВ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна» про захист особистих немайнових прав та зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , підписаною представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року,
УСТАНОВИЛА:
1.  У грудні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «112-ТВ» (далі 
- ТОВ «ТРК «112-ТВ»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна» (далі - ТОВ «ТРК «Україна») про захист особистих немайнових прав та зобов`язання вчинити певні дії.
2.  Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року службовими особами МВС України та Національної поліції України під час офіційного брифінгу, трансльованого в засобах масової інформації (ТОВ «ТРК «112-ТВ» та ТОВ ТРК «Україна»), поширено відомості про причетність, зокрема, позивачів до вчинення злочинів: вбивства журналіста ОСОБА_4 та замаху на вбивство бізнесмена в Івано-Франківській області влітку 2018 року. Позивачі стверджують, що вказані відомості були подані у формі ствердження про доведеність їхньої вини, що супроводжувалося демонстрацією їх фотозображень, персональних даних та коментарів, які характеризували їх як безпосередніх виконавців злочинів.
3.  Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_3 року в ефірі телевізійної програми «ІНФОРМАЦІЯ_2» аналогічні за змістом відомості були повторно поширені, зокрема, за участю міністра МВС України.
4.   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стверджують, що поширена інформація є недостовірною, принижує їхню честь і гідність, а також порушує закріплений законом принцип презумпції невинуватості. Зазначають, що відеозаписи із зазначеними відомостями продовжують розповсюджуватися в мережі Інтернет, завдаючи шкоди їхнім особистим немайновим правам.
5.  Отже, позивачі просили суд:
1)  визнати недостовірною та такою, що порушує принцип презумпції невинуватості, порочить честь і гідність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інформацію про причетність позивачів до вбивства ОСОБА_4 , замаху на вбивство бізнесмена в Івано-Франківській області влітку 2018 року та виготовлення вибухових пристроїв, у тому числі, що містилась на слайдах з їх фото та прізвищами, що була розповсюджена відповідачами;
2)  визнати такою, що порушує інтереси ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як осіб, що зображені на фотографіях, демонстрацію (розповсюдження) їх фотографій, здійснену службовими особами МВС України на брифінгу ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ТОВ «ТРК «Україна» ІНФОРМАЦІЯ_3 року під час соціально-політичного ток-шоу «ІНФОРМАЦІЯ_2» на ТРК «Україна»;
3)  зобов`язати відповідачів протягом 10 днів з моменту набрання чинності рішенням суду у спосіб, в який вона була поширена, спростувати наведену вище інформацію та негайно видалити її;
4)  стягнути з відповідачів судові витрати, понесені позивачами.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
7.  Справа розглядалась судами неодноразово.
8.  Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 25 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 6 липня 2022 року, у позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовив.
9.  Суди попередніх інстанцій виходили з того, що оспорювана інформація не містила тверджень про винуватість позивачів у вчиненні кримінальних правопорушень і була озвучена представниками МВС України в контексті відповідей на запитання ЗМІ, а отже, не порушувала принцип презумпції невинуватості.
10.  Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині позову ОСОБА_2 про захист особистих немайнових прав, зазначив, що поширена інформація, відповідно до статті 62 Конституції України, не впливає на право особи вважатися невинуватою до доведення її вини в установленому законом порядку. При цьому суд вказав, що належним способом захисту честі та гідності в такому випадку може бути реалізація права на відповідь для висвітлення альтернативної точки зору.
11.  Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду постановою від 20 грудня 2023 року задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_2 частково. Постанову Київського апеляційного суду від 6 липня 2022 року скасував в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , справу в цій частині передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
12.  Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, вказав на необхідність надання судом апеляційної інстанції оцінки доводам скаржниці щодо порушення презумпції невинуватості, закріпленої у статтях 6, 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), законності оприлюднення імені та фотозображення особи до набрання законної сили обвинувальним вироком, а також з`ясування фактичних обставин щодо наявності відповідних кримінальних проваджень та процесуального статусу позивачки на час поширення інформації.
13.  Київський апеляційний суд постановою від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року в частині її вимог - без змін.
14.  Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оспорювана інформація була поширена під час офіційного брифінгу МВС України щодо проміжних результатів досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке має значний суспільний резонанс. Поширення таких відомостей, з урахуванням отриманого в порядку статті 222 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) дозволу, за своїм змістом є інформуванням суспільства про хід розслідування, а не твердженням про доведеність вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, і як наслідок, не становить порушення принципу презумпції невинуватості.
15.  Разом з тим, суд апеляційної інстанції встановив, що оприлюднення імені та фотозображення позивачки є порушенням установленого порядку поширення конфіденційної інформації. Однак таке порушення не є підставою для застосування такого способу захисту, як визнання інформації недостовірною та її спростування. Зазначений спосіб захисту застосовується у випадку поширення саме недостовірних відомостей про факти, тоді як порушення права особи шляхом неправомірного поширення її персональних даних передбачає інші, встановлені законом, способи захисту.
16.  З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в обраний позивачкою спосіб захисту.
Короткий зміст касаційної скарги та відзиву
17.  У травні 2024 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , з проханням скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
18.  Касаційна скарга подана з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389, пунктом 1 частини 3 статті 411 ЦПК України.
19.  Касаційна скарга мотивована таким:
-    суд апеляційної інстанції проігнорував вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 20 грудня 2023 року в цій справі;
-    суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин норми, що підлягали застосуванню, зокрема положення частини четвертої статті 296 та статті 308 ЦК України. Незважаючи на доведеність факту оприлюднення імен та фотозображень позивачів без їхньої згоди та до набрання законної сили обвинувальним вироком, суд першої інстанції не навів мотивів відхилення вимог, що ґрунтувалися на вказаних нормах. Суд апеляційної інстанції, констатувавши порушення цих прав, не виправив помилку суду першої інстанції та ухилився від вирішення позовних вимог, зазначивши про існування іншого, не визначеного ним, способу захисту;
-    суди не надали оцінки обраному позивачами способу захисту, передбаченому статтею 278 ЦК України, - зобов`язанню відповідачів видалити поширену інформацію, що містила імена та фотозображення позивачів;
-    суди безпідставно застосували статті 29 та 30 Закону України «Про інформацію» для звільнення відповідачів від відповідальності. Поширена інформація не відповідала критеріям суспільного інтересу, а право громадськості на її отримання не переважало потенційної шкоди, завданої правам позивачів. При цьому суд апеляційної інстанції припустився помилки, пославшись на частину четверту статті 30 вказаного Закону, однак процитувавши положення частини третьої цієї статті;
-    суди не розмежували інформацію, яка стосувалася двох різних кримінальних проваджень, та не надали окремої правової оцінки кожному з видів поширеної інформації: 1) фотозображенням; 2) прізвищам, іменам та по батькові; 3) відомостям про причетність до однієї кримінальної справи; 4) відомостям про причетність до іншої кримінальної справи;
-    суди проігнорували доводи позивачів про можливість інформування суспільства без порушення їхніх прав, зокрема шляхом приховування особистих даних та облич;
-    рішення судів першої та апеляційної інстанцій порушують право позивачів на справедливий суд. Суди помилково застосували статтю 10 Конвенції та проігнорували практику Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання державними органами обачності при повідомленні про хід кримінальних розслідувань.
-    Посилання судів на норми Закону «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» та Положення про МВС України є безпідставним, оскільки ці акти не звільняють відповідачів від обов`язку дотримуватися особистих немайнових прав фізичних осіб.
20.  У липні 2024 року від МВС України надійшов відзив, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
21.  Відзив обґрунтований тим, що:
-         під час виступу на брифінгу ІНФОРМАЦІЯ_1 року Міністр МВС України не поширював інформацію щодо  ОСОБА_2 .При цьому МВС України не відповідає за дії інших осіб, зокрема тих, хто виступав на брифінгу, але не перебував із Міністерством у трудових (службових) відносинах;
-         виступ Міністра МВС України у телерадіопрограмі «ІНФОРМАЦІЯ_2» ІНФОРМАЦІЯ_3 року є його оціночним судженням про ситуацію, яка склалася під час досудового розслідування відповідного кримінального провадження;
-         метою виступу Міністра МВС України як на брифінгу, так і у телерадіопрограмі «ІНФОРМАЦІЯ_2» було не звинувачення  ОСОБА_2 у вчиненні злочину, а виключно інформування громадськості про хід досудового розслідування відповідного кримінального провадження;
-         на теперішній час сторінки відеосервісу «YouTube» недоступні, отже відсутня обов`язкова складова правопорушення - поширення інформації, внаслідок чого відсутній предмет спору.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
22.  Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі також - колегія суддів Касаційного цивільного суду) ухвалою від 26 червня 2024 року відкрив касаційне провадження, а ухвалою від 8 липня 2025 року - призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
23.  Верховний Суд ухвалою від 30 липня 2025 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених підпунктом 7 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
24.  Колегія суддів Касаційного цивільного суду мотивувала передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідністю відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц (провадження № 6-639цс17).
25.  У зазначеній справі (№ 761/6866/16-ц) позивач (ОСОБА_5) звернувся до суду за захистом честі, гідності та ділової репутації. Просив визнати недостовірною інформацію, яку поширив ОСОБА_8 під час виступу на телеканалі «112 Україна». Зокрема, йшлося про висловлювання, де позивача названо «безпосереднім виконавцем злочинів, тої провокації».
26.  Розглянувши справу, Верховний Суд України погодився з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року, яким, зокрема:
(1) визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_5 (позивача), інформацію, поширену ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 року під час брифінгу, що транслювався телеканалом ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ», а саме: «…і тому ОСОБА_5 як безпосередній виконавець тих злочинів, тої провокації…»;
(2) зобов`язано ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ» не пізніше 15 днів з моменту набрання рішенням законної сили повідомити в ефірі про ухвалене судом рішення.
27.  Верховний Суд України, розглядаючи справу, виходив з того, що Конституція України та міжнародні акти, гарантуючи свободу вираження поглядів, водночас захищають честь, гідність і ділову репутацію. Водночас, аналізуючи положення, зокрема, частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», статті 277 Цивільного кодексу України та врахувавши судову практику Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131)), дійшов таких висновків:
-    «Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням»;
-    «Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»)».
28.  Спираючись на такі висновки та вирішуючи спір по суті, Верховний Суд України зазначив, висловлювання про те, що особа (позивач) є «виконавцем злочинів», не може вважатися оціночним судженням. Це є поширенням фактичного твердження, яке до набрання законної сили обвинувальним вироком суду порушує презумпцію невинуватості та завдає шкоди репутації. З огляду на це, Верховний Суд України вважав, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, визнавши недостовірною інформацію, що є фактично твердженням, дійсність якого не доведена.
29.  Однак колегія суддів Касаційного цивільного суду, посилаючись на положення частини третьої статті 124 Конституції України, частини першої та другої статті 2, частини першої статті 11, частини першої статті 19 ЦПК України, вважає, що спір у подібних правовідносинах не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.
30.  Стверджує, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про захист честі, гідності та ділової репутації не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками для спростування наявності в діях позивачів ознак кримінального правопорушення, наявності у них статусу підозрюваних чи обвинувачених та спростування факту причетності до скоєння злочину, передбаченого нормами Кримінального кодексу України. 
31.  У підтвердження своєї правової позиції колегія суддів Касаційного цивільного суду посилалася на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження 
№ 14-87цс20), та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наведені у постановах від 25 листопада 2020 року у справі  № 760/16924/18 та від 9 грудня 2020 року у справі № 757/30830/18-ц.
 
32.  У зв`язку з цим, колегія суддів просить Велику Палату Верховного Суду відступити від висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц (провадження № 6-639цс17) до розгляду подібних спорів та сформулювати такий висновок: «не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на спростування наявності в діях позивачів ознак кримінального правопорушення, відсутності або наявності у них статусу підозрюваних чи обвинувачених та спростування факту причетності до скоєння злочину, передбаченого нормами КК України, та ініціювання позовного провадження із такою метою. Такий позов не підлягає судовому розгляду в порядку цивільного судочинства».
Висновок Великої Палати Верховного Суду щодо прийнятності справи для розгляду
33.  Велика Палата Верховного Суду, проаналізувавши мотиви колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо передачі справи на її розгляд, дійшла висновку про недоцільність розгляду цієї справи Великою Палатою з огляду на таке.
34.  Так, відповідно до підпункту 7 пункту 1 розділу ХІІІ ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
35.  У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47). Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).
36.  Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи. Водночас принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в протилежному випадку це б унеможливлювало суду виправлення своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.
37.  В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та процесуального закону покладається на Верховний Суд. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
38.  Щоб гарантувати юридичну визначеність, Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду (Верховного Суду України) лише за наявності для цього належних підстав. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання [постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17(пункт 41)].
39.  Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду (Верховного Суду України), якщо підстави для цього належно мотивовані в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду (подібна позиція викладена, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 757/43177/21, провадження № 14-118цс24).
40.  Велика Палата Верховного Суду не вбачає в ухвалі Касаційного цивільного суду від 30 липня 2025 року підстав для прийняття справи до розгляду, оскільки колегія суддів не визначила конкретний правовий висновок щодо застосування (певної) норми права, що висловлений Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц, від якого вважає за необхідне відступити.
41.  Велика Палата, проаналізувавши судову практику Касаційного цивільного суду у справах, в яких предметом спору є поширена інформація, яка на переконання позивача є недостовірною та (можливо) вказує на наявність в його діях (бездіяльності) ознак кримінального правопорушення або його причетність до такого правопорушення, встановила сталий та послідовний підхід до їх вирішення. У таких справах Касаційний цивільний суд неодноразово спирався на висновки Верховного Суду України, від яких пропонує відступити. Зокрема,  у постановах від 28 травня 2025 року у справі № 453/732/22, від 30 квітня 2025 року у справі № 333/8006/23, від 19 лютого 2025 року у справі № 501/4563/21, від 12 липня 2023 року у справі № 490/7546/19, від 31 травня 2023 року у справі № 757/45522/20-ц, від 5 квітня 2023 року у справі № 757/8829/19-ц, від 23 березня 2023 року у справі № 569/17652/20, від 25 травня 2022 року у справі № 757/16900/20, від 16 лютого 2022 року у справі № 758/2931/19, від 2 лютого 2022 року у справі № 759/16597/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 758/5355/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19-ц. Крім того, до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові № 761/6866/16-ц, також зверталася Велика Палата Верховного Суду при постановленні ухвали від 29 січня 2025 року у справі № 757/61570/21 (провадження № 14-1цс25). Велика Палата зазначила, що обставинами, які входять до предмета доказування та мають бути встановлені судом у межах розгляду справи про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації, є не оцінка безпосередньо діянь особи через призму їх суспільної небезпечності та караності, а характер висловлювань інших осіб про відповідні дії чи бездіяльність (зокрема, чи містяться в поширеній інформації відомості про конкретні факти, події, діяння, суб`єктів і час їх вчинення, чи відображено загальне ставлення до діяльності особи у формі оцінки чи критики).
42.  Враховуючи існування усталеної судової практики у подібних справах, питання про напрацювання протилежного правового підходу до розгляду таких справ, чи про наявність рішень Касаційного цивільного суду, у яких сформульовано інший підхід, може бути предметом розгляду об`єднаної палати відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України.
43.  Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20), про яку згадує Касаційний цивільний суд на обґрунтування підстав для відступу від усталеної практики у справах про захист особистих немайнових прав, стосувалася вирішення питання про можливість оскарження в суді довідок, які містяться у матеріалах кримінальних справ. Велика Палата тоді зробила висновок: «…Відсутність у позивача юридичної можливості спростувати інформацію, відображену у довідці, поза межами кримінального процесу є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача про недостовірність відповідної інформації має перевірити суд у кримінальному провадженні, в якому дані, зафіксовані у довідці, є доказом.» Вочевидь, що у вказаній судовій справі досліджувалися і вирішувалися питання не схожі з тими, які містить справа передана Великій Палаті тепер.
44.  Згідно з абзацом другим підпункту 7 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії суддів або палаті (об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії суддів (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Керуючись статтями 402, підпунктом 7 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРК «112-ТВ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна» про захист особистих немайнових прав та зобов`язання вчинити певні дії, касаційною скаргою  ОСОБА_2 , підписаною представником Ковальчуком Віталієм Володимировичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року повернути на розгляд відповідної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                    О. С. Ткачук
Судді:                            О. О. Банасько                                  О. В. Кривенда
О. Л. Булейко                                    К. М. Пільков
І. А. Воробйова                                 С. О. Погрібний
О. А. Губська                                    Н. С. Стефанів
І. В. Дашутін                                              О. В. Ступак
А. А. Ємець                                       І. В. Ткач
Л. Ю. Кишакевич                              В. Ю. Уркевич
В. В. Король                                     Н. В. Шевцова