ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 вересня 2025 року           справа №200/1456/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 9 травня 2025 року у справі № 200/1456/25 (головуючий І інстанції Молочна І.С.) за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області до Фермерського господарства «З.АЛ.ІВ.» про стягнення заборгованості,-

                                                              В С Т А Н О В И В:

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Фермерського господарства «З.АЛ.ІВ.» (далі - відповідач) про стягнення з Фермерського господарства «З.АЛ.ІВ.» заборгованості по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, за період з квітня 2023 року по березень 2024 року у сумі 13829 грн 57 коп.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 9 травня 2025 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь Фермерського господарства «З.АЛ.ІВ.» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. 00 коп.
Позивачем на рішення суду першої інстанції подано апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов через порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин. 
В обґрунтування доводів посилався на те, що суд не дослідив факт відповідності діяльності ФГ «З.АЛ.ІВ.» вимогам до 4 групи платників єдиного податку у 2023-2024 роках, зокрема - частку сільгоспвиробництва, яка мала перевищувати 75%. 
Так, відповідно до підпункту 295.9 пункту 295.9 статті 295 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI передбачено, що платники єдиного податку четвертої групи самостійно обчислюють суму єдиного податку четвертої групи щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням платника податку та місцем розташування земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік. 
Фермерське господарство «З.АЛ.ІВ.» податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи на 2023 та на 2024 роки не надавало, статус єдиного податку четвертої групи на 2023-2024 роки Фермерським господарством «З.АЛ.ІВ.» не підтверджено (лист ГУ ДПС у Донецькій області № 2383/5/05-99-04-06-05 від 22.05.2025). 
Суд першої інстанції помилково послався на постанову Донецького апеляційного суду від 2016 року, яка розглядала інший період (2015 рік) та базувалась на іншій редакції Закону №1058-IV, чинній до змін 2017 року.
Також, суд не врахував, що позовні вимоги, що є предметом розгляду даної справи є типовими, судові витрати на професійну правничу допомогу не є обґрунтованими, тому не підлягають відшкодуванню.
Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення, виходячи з наступного.
Відповідач - Фермерське господарство «З.АЛ.ІВ.» (код ЄДРОПУ 35099478) є юридичною особою, яка зареєстрована у встановленому законодавством порядку, за адресою: вул. Весняна (Колгоспна), буд. 31, с. Зарічне (Кіровськ), Краматорський район, Донецька область, 84442.
За матеріалами справи в Фермерському господарстві «З.А.Л.ІВ» в період з 01 липня 2010 року по 01 жовтня 2010 року працювала гр. ОСОБА_1 , що підтверджується трудовою книжкою серії № НОМЕР_1 від 17 грудня 2010 року. 
Відповідачем, гр. ОСОБА_1 видано довідку про те, що остання дійсно з 01 липня 2010 року по 30 вересня 2010 року включно працювала в Фермерському господарстві «З.А.Л.ІВ».
За заявою від 27 липня 2010 року ОСОБА_1 призначено пенсію, як багатодітній матері, зайнятій у сільськогосподарському виробництві, на пільгових умовах, відповідно до пункту «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ.
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року у справі №805/3320/15-а, яка набрала законної сили 22 квітня 2016 року, апеляційну скаргу Фермерського господарства «З.АЛ.ІВ» на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року у справі №805/3320/15-а - задоволено.
Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року у справі №805/3320/15-а - скасовано.
Відмовлено у задоволенні позову Управління пенсійного фонду України в м. Красний Лиман Донецької області до Фермерського господарства «З.АЛ.ІВ» про стягнення заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пільгової пенсії по статті 13 пункту «ж» - ОСОБА_1 в сумі 3787,08 грн. за період з 01 квітня 2015 року по 31 серпня 2015 року.
Крім зазначеного, судом встановлено, що пенсіонер ОСОБА_1 у період з квітня 2023 року по березень 2024 року, перебувала на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримували пенсію за віком, призначену на пільгових умовах відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», та пунктів 2-8 частини другої частини другої статті 114 Закону України 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (за Списком №2) (а.с. 62-67).
Позивачем за період з квітня 2023 року по березень 2024 року були здійсненні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до пунктів «б» - «з» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» та призначених відповідно до частини другої статті 114 Закону України 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (за Списком №2), працівнику Фермерського господарства «З.АЛ.ІВ.» у загальному розмірі 13829,57 грн., що підверджується матеріалами справи.
Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Донецькій області супровідними листами від 17 квітня 2023 року вих.№0500-0606-8/30878 (січень-квітень 2023 року), від 10 травень 2023 року вих.№0500-0606-8/38529 (травень 2023 року), від 13 червня 2023 року вих.№0500-0606-8/50324 (червень 2023 року), від 12 липня 2023 року вих.№0500-0606-8/59979 (липень 2023 року), від 18 січня 2024 року вих.№0500-0606-8/5765 (січень 2024 року), від 19 березня 2024 року вих.№0500-0606-8/26551 (березень 2024 року), направлялись на електронну пошту 35099478@ukr.net та на поштову адресу отримувача: вул. Весняна (Колгоспна), буд. 31, смт. Зарічне, Краматорський район, Донецька область, 84442, яка зазначена у супровідних листа та на самих поштових конвертах, для відшкодування, розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, що підлягають відшкодуванню, призначених особам, які були зайняті на інших роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пунктів «б» - «з» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» та призначених відповідно до частини другої статті 114 Закону України 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (за Списком №2), за січень-квітень 2023 року, травень 2023 року, червень 2023 року, липень 2023 року, січень 2024 року, березень 2024 року, а також акт звірення сум фактичних витрат на відшкодування пільгових пенсій, призначених згідно з пунктом «а», «б-з» статті 13 та пунктів 2-8 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Закону України «Про пенсійне забезпечення» по пенсіонерах, які отримують пенсію в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області станом на 01 січня 2024 року Фермерського господарства «З.АЛ.ІВ.».
В матеріалах справи відсутні копії розрахунків фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, що підлягають відшкодуванню, призначених особам, які були зайняті на інших роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до «б» - «з» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» та призначених відповідно до частини другої статті 114 Закону України 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (за Списком №2), та докази направлення таких розрахунків за період з серпня по грудень 2023 року, за лютий 2024 року Фермерському господарству «З.АЛ.ІВ.» (а.с. 23-61).
В результаті вищевказаних обставин виникла заборгованість за період за період з квітня 2023 року по березень 2024 року у розмірі 13829,57 грн.
В матеріалах справи відсутні докази добровільного погашення відповідачем визначеної позивачем суми заборгованісті у розмірі 13829,57 грн.
Заявлена сума заборгованості обґрунтовується наявними у матеріалах справи доказами, а саме: розрахунками фактичних витрат на виплату та доставку пенсій за січень-квітень 2023 року, травень 2023 року, червень 2023 року, липень 2023 року, січень 2024 року, березень 2024 року; підтвердженням направлення розрахунків фактичних витрат на виплату та доставку пенсій за січень-квітень 2023 року, травень 2023 року, червень 2023 року, липень 2023 року, січень 2024 року, березень 2024 року; карткою особового рахунку по відшкодуванню витрат на виплату та доставку пільгових пенсій.
Відповідачем не надано доказів оскарження розрахунків фактичних витрат на виплату та доставку пенсій за спірний період.
Апеляційний суд надає правову оцінку спірним правовідносинам та враховує наступне.
За ч. 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При прийнятті постанови від 12 квітня 2016 року у справі №805/3320/15-а Донецьким апеляційним адміністративним судом було встановлено, зокрема, що відповідач у 2014 році був платником фіксованого сільськогосподарського податку, а з 01 січня 2015 року віднесений до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені у підпункті 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України. За таких обставин, колегія суддів зазначила, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача суми заборгованості з відшкодування витрат на виплату та доставку пенсії, призначеної ОСОБА_1 відповідно до пункту «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за період з 01 квітня 2015 року по 31 серпня 2015 року в сумі 3787,08 грн., а тому у задоволенні позову відмовлено.
Отже, судовим рішенням встановлено факт того, що з 01 січня 2015 року Фермерське господарство «З.АЛ.ІВ.» віднесено до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені у підпункті 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України, що не спростовано позивачем, та є обов`язковим для врахування при розгляді цієї справи.
Водночас, встановленими у справі №805/3320/15-а обставинами спростовуються доводи представника відповідача, що під час роботи у ФГ «З.А.Л.ІВ» пенсіонер ОСОБА_1 не здобувала стаж, що дав право на призначення їй пенсії відповідно до пункту «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а отже, відповідно до пункту 6.2 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року №21-1, відповідач не є підприємством, на якому пенсіонером здобуто пільговий стаж, тому не має відшкодовувати витрати на виплату та доставку пенсії такому пенсіонеру.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05 листопада 1991 року (далі - Закон №1788-XII), Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, яка затверджена постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року №21-1.
За абзацами 1-3 пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Покриття витрат Пенсійного фонду на виплату і доставку пенсій за віком, призначених на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та частин другої і третьої статті 114 цього Закону до досягнення пенсійного віку, визначеного статтею 26 цього Закону, здійснюється у такому порядку:
- підприємства та організації (крім сільськогосподарських товаровиробників, віднесених до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України) вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, крім тих, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України; на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, а також на інших роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та частини другої статті 114 цього Закону, - до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону за раніше діючим порядком;
- за рахунок коштів Державного бюджету України пенсії, призначені особам відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (стосовно осіб, які на дату відшкодування віднесені до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України, статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пунктів 2-8 частини другої статті 114 цього Закону (стосовно осіб, які працювали у сільськогосподарських товаровиробників, які на дату відшкодування віднесені до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України) та частини третьої статті 114 цього Закону.
Статтею 13 Закону №1788-XII визначені категорії працівників, які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах.
Відповідно до абзацу 4 статті 2 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року №400/97-ВР (далі - Закон №400/97-ВР) для платників збору, визначених пунктами 1 і 2 частини першої статті 1 цього Закону, крім платників, віднесених до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» відповідно до пунктів «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та призначених після дня набрання чинності зазначеним Законом відповідно до пунктів 2-8 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у період до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Тобто, пенсійне законодавство України встановлює обов`язок щодо відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій підприємствами та організаціями, які використовували працю осіб, яким призначено пенсію за віком на пільгових умовах.
Крім того, витрати на виплату та доставку пенсій, призначених особам відповідно до пунктів б-з статті 13 Закону №1788-XII, покриваються підприємствами та організаціями, крім сільськогосподарських товаровиробників, віднесених до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України.
При цьому, обов`язок підприємств та організацій з відшкодування цих витрат, понесених Пенсійним фондом України після 01 січня 2014 року, не пов`язаний з датою призначення такої пенсії чи часом набуття, необхідного для цього пільгового стажу.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 21 червня 2018 року у справі №819/2573/15, від 28 лютого 2019 року у справі №808/329/17.
За пп. 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку, зокрема, четверта група - сільськогосподарські товаровиробники:
а) юридичні особи незалежно від організаційно-правової форми, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків;
б) фізичні особи - підприємці, які провадять діяльність виключно в межах фермерського господарства, зареєстрованого відповідно до Закону України «Про фермерське господарство», за умови виконання сукупності таких вимог:
здійснюють виключно вирощування, відгодовування сільськогосподарської продукції, збирання, вилов, переробку такої власновирощеної або відгодованої продукції та її продаж;
провадять господарську діяльність (крім постачання) за місцем податкової адреси;
не використовують працю найманих осіб;
членами фермерського господарства такої фізичної особи є лише члени її сім`ї у визначенні частини другої статті 3 Сімейного кодексу України;
площа сільськогосподарських угідь та/або земель водного фонду у власності та/або користуванні членів фермерського господарства становить не менше 0,5 гектара, але не більше 20 гектарів сукупно.
Апеляційний суд зазначає, що будь-яких доказів, які б спростовували факт належності відповідача у 2023-2024 роках до сільськогосподарських товаровиробників, визначених підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України, суду першої інстанції надано не було.
Щодо надання апелянтом нових доказів, які не досліджувалися в суді першої інстанції та додані до апеляційної скарги, апеляційний суд враховує таке.
Апелянта посилається на те, що Фермерське господарство «З.АЛ.ІВ.» податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи на 2023 та на 2024 роки не надавало, статус єдиного податку четвертої групи на 2023-2024 роки Фермерським господарством «З.АЛ.ІВ.» не підтверджено (лист ГУ ДПС у Донецькій області № 2383/5/05-99-04-06-05 від 22.05.2025). 
До апеляційної скарги додано такі докази, які не надано до суду першої інстанції відповідачем: лист ГУ ДПС у Донецькій області № 2383/5/05-99-04-06-05 від 22.05.2025.
Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Таким чином, суду апеляційної інстанції при вирішенні питання про прийняття доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, варто враховувати приписи ч.4 ст.308 КАС України.
Отже, апелянт має обгрунтувати поважність причини, з яких такі докази не могли бути надані до суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі немає жодних обгрунтувань причин неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції.
Враховуючи імперативність вимог ч. 4 ст. 308 КАС України, апеляційний суд не приймає докази, які не були подані до суду першої інстанції, оскільки учасник справи не надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За таких обставин, на відповідача не покладається передбачений діючим законодавством обов`язок відшкодувати фактичні витрати на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених на пільгових умовах.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
На підставі встановлених обставин суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду про відмову у задоволені позову.  
Щодо витрат відповідача на правничу допомогу, суд враховує наступне.
За ч. 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частиною третьою статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних із розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Отже, витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).
Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суд досліджує на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Судом встановлено, що правнича допомога відповідачу надавалась, зокрема, адвокатом Музикантом Владиславом Сергійовичем на підставі договору про надання правничої допомоги від 29 березня 2025 року та ордера серії АН №1051704 від 29 березня 2025 року.
Згідно з пунктами 3.1.-3.7. договору про надання правової допомоги №72 від 17 листопада 2021 року гонорар складається з суми вартості послуг, які узгоджені Сторонами та зазначені в Додатку до цього Договору.
Розрахунок гонорару здійснюється із суми в 2120 грн. 00 коп. за кожну годину витраченого часу.
Гонорар узгоджений Сторонами Договору у відповідному Додатку до Договору підлягає сплаті впродовж трьох банківських днів від дати підписання відповідного Додатку.
Остаточний розрахунок з Адвокатом, за надані послуги час на витрачення яких не можливо розрахувати та зазначити в Додатку до Договору (приклад: кількість витраченого часу на участь у судових засіданнях), здійснюється Клієнтом впродовж трьох банківських днів після підписання акта виконаних робіт.
Розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом результату, якого бажає Клієнт.
До гонорару не включаються фактичні витрати, необхідні для виконання Договору.
Гонорар зазначений у Додатку до цього Договору сплачується Клієнтом готівкою або здійснюється у безготівковому порядку у національній валюті на рахунок Адвоката.
Згідно з додатком 1 до договору про надання правової допомоги від 29 березня 2025 року перелік послуг що надаються Клієнту: надання Клієнту усних консультацій, надання допомоги в зборі документів, вивчення позову та доданих матеріалів - 1 год. - 2120,00 грн.; підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву - 1 год. - 2120,00 грн.; представництво інтересів Клієнта в суді - 1 год. - 2120,00 грн.
Відповідно до акта виконаних робіт (надання послуг) від 02 квітня 2025 року адвокат в повному обсязі виконав послуги по Договору про надання правової допомоги від 29 березня 2025 року, Клієнт прийняв та оплатив (зобов`язується оплатити) наступні послуги: надання Клієнту усних консультацій, надання допомоги в зборі документів, вивчення позову та доданих матеріалів - 1 год. - 2120,00 грн.; підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву - 1 год. - 2120,00 грн.
Відповідно до статті 30 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
В договорі про надання правової допомоги від 29 березня 2025 року сторонами не визначено конкретного порядку обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, умови повернення тощо.
Тобто, сторонами у договорі договору про надання правової допомоги від 29 березня 2025 року не дотримано вимог щодо визначення конкретного розміру гонорару адвоката, що не відповідає положенням Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідачем сплачено 4240 грн відповідно до договору про надання правничої допомоги від 29 березня 2025 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжною інструкцією №1.111594779.1 від 30 березня 2025 року на суму 4240 грн.
Разом з тим, вказаний обсяг виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом, суд першої інстанції вважав завищеним, оскільки дана справа є справою незначної складності та не потребує значної затрати часу на вказані та здійсненні роботи, тому прийшов до висновку, що вартість фактично наданих послуг складає 3000 грн, з чим не погодився апелянт, який вважає вказану суму неспівмірною.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).
На переконання суду, дії направленні на підготовку відзиву на позовну заяву та супроводження в суді першої інстанції, та вартістю таких послуг у розмірі 4240 грн не є співмірними зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
З огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, враховуючи те, що вказана справа була розглянута в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання як справа незначної складності, виходячи з критерію пропорційності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
                                                               ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 9 травня 2025 року у справі № 200/1456/25 за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області до Фермерського господарства «З.АЛ.ІВ.» про стягнення заборгованості  - залишити без змін.
Повний текст постанови буде складений 15 вересня 2025 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                             І.В. Геращенко

           Судді:                                                                            А.А. Блохін

                                                                                           Е.Г. Казначеєв