ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Постанова
іменем України

справа № 522/1267/24 Е
провадження № 22-ц/819/1125/25

02 жовтня 2025 року                                                                                             м.Херсон

       Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Бездрабко В.О. (суддя – доповідач),
судді:             Базіль Л.В., 
                       Приходько Л.А.,
секретар судового засідання: Олійник К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шестакової Я.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері,
встановив:
               Зміст позовних вимог
В січня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: відібрати у ОСОБА_3 малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повернути дітей за місцем проживання матері - ОСОБА_2 ; допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини; вирішити питання розподілу судових витрат.
Позов мотивований тим, що позивач не перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, спільного господарства сторони не вели, однак мають спільних малолітніх дітей: сина – ОСОБА_4 , 2021 року народження та доньку – ОСОБА_5 , 2018 року народження. З 2021 року особисті відносини між сторонами припинено, спілкування відбувалось виключно з питань виховання дітей.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2022року у справі № 607/5535/22, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року, місце проживання дітей визначено разом із матір`ю – позивачем ОСОБА_2 . Судове рішення набрало законної сили.
Позивач не заперечувала щодо спілкування батька з дітьми. За домовленістю між сторонами, з метою особистою зустрічі відповідача з дітьми, позивач 22 грудня 2023року надала нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон України у супроводі третіх осіб, оскільки працюючи капітаном – офіцером ДПСУ, не мала змоги супроводжувати їх особисто. 
Зі слів відповідача, він не мав можливості приїхати в Україну, проте отримав тимчасовий прихисток в Республіці Молдова, де відповідач за раніше узгодженою між сторонами домовленістю зустрівся з дітьми, період візиту мав тривати з 24 по 26 грудня 2023 року. З 27 грудня 2023 року відповідач припинив виходити на зв`язок та відмовився повертати дітей до постійного їх місця проживання в Україну, чим порушив судове рішення щодо визначення місця проживання дітей разом з матір`ю.
Рішення суду першої інстанції
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Ухвалено відібрати у ОСОБА_1 бін ОСОБА_6 малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повернути дітей за місцем проживання матері – ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 1211,20грн.
Допущено негайне виконання рішення в частині відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач, будучи обізнаним про рішення суду від 24 листопада 2022 року, яким визначено місце проживання малолітніх дітей з матір`ю, отримавши від ОСОБА_2 згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон, не повернув дітей зі спливом погодженого сторонами строку на їх виїзд, чим самовільно змінив місце проживання дітей. Добровільно дітей матері не повертає, що суперечить інтересам дітей та створює небезпеку для їх життя і здоров`я.
Суд зазначив, що діти, які є громадянами України, були соціально адаптовані в Україні, забезпечені медичним та соціальним захистом. Відповідач не довів, що залишення дітей за місцем проживання матері створюватиме реальну небезпеку для їх життя та здоров`я, а їхнє повернення до матері суперечить інтересам дітей. Сам факт незаконного переміщення дітей на територію Сирійської Арабської Республіки не може свідчити про адаптацію дітей до нових умов проживання, які перебувають за межами батьківщини в іншомовному та релігійному середовищі. Зміна звичайного соціального, культурного та мовного середовища дітей, порушення їх соціальних зв`язків однозначно впливає на їхнє подальше життя, розвиток і виховання обома батьками, до того ж ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у їх малолітньому віці потребують особливої уваги з боку матері.
Суд розцінив поведінку батька, як спосіб зловживання своїми правами з метою приховування та узаконення самоуправних дій, спрямованих на зміну місця проживання дітей, з порушенням умов заяви-згоди матері на тимчасовий виїзд дітей за кордон у частині строку повернення дітей та місця їх перебування за кордоном, всупереч постановлених судових рішень, які набрали законної сили та якими визначено місце проживання дітей з матір`ю.
З огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та захисту прав позивача в порядку, передбаченому статтею 162 СК України, й вважав, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. На підставі пункту 5 частини першої статті 430 ЦПК України суд допустив негайне виконання рішення про відібрання дітей і повернення їх матері.
Доводи апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через адвоката Тарановського Дмитра Сергійовича, подав апеляційну скаргу, в якій пославшись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 липня 2025року скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм міжнародного права, оскільки не врахував положення Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991року, згідно статті 3 якої першочергова увага має приділятися найкращим інтересам дитини. Ухвалюючи рішення, суд не проаналізував, які саме інтереси дітей є найкращими у контексті їхнього на теперішній час фактичного місця проживання, соціального оточення, стабільності середовища, емоційного стану та інших обставин, які впливають на добробут дітей. Суд не дослідив умови проживання дітей у Сирійської Арабської Республіки, не оцінив вплив можливого переміщення дітей на їх психоемоційний стан, навчання та соціальні зв`язки, стабільність їх розвитку у новому середовищі. 
На думку скаржника, судом неправильно застосовано норми цивільного процесуального права, оскільки діти разом із батьком понад рік проживають у Сирії та згідно довідки Міністерства місцевого управління м.Алеппо діти є громадянами Сирійської Арабської Республіки, що підтверджує їх звичайне місце проживання та визначає юрисдикцію розгляду спору саме сирійським судом, з приводу чого український суд повинен був закрити провадження у справі, оскільки розгляд спору має відбуватися за місцем проживання відповідача. У теперішній час до Ширіатського суду м.Алеппо заявлено вимоги про визначення місця проживання дітей разом з батьком ОСОБА_1 .
Посилання на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022року, яким місце проживання дітей визначено з матір`ю є безпідставним, оскільки це рішення ухвалювалося за інших обставин — до виїзду дітей за кордон та їх інтеграції у нове середовище. 
Зауважив, що станом на 2025рік між Україною та Сирійською Арабською Республікою не діє жодний міжнародний договір про правову допомогу або визнання/виконання судових рішень у сімейних спорах, що фактично унеможливлює виконання оскаржуваного рішення суду від 21 липня 2025року на території Сирії, що суперечить принципам ефективного судового захисту. Суд першої інстанції перевищив свої повноваження та ухвалив необґрунтоване рішення, яке не відповідає міжнародним стандартам і має бути скасоване.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Петрушко І.С., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , зазначивши про необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 21 липня 2021року без змін. Вказала, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи.
Доводи апелянта щодо недотримання судом принципу найкращих інтересів дітей є безпідставними. Зібраними у справі доказами підтверджено, що діти проживали разом із матір`ю в місті Одеса, де мали стабільне соціальне та освітнє середовище. Донька ОСОБА_5 відвідувала курс підготовки до початкової школи, займалася спортом, мала друзів та інші соціальні зв`язки, а мати забезпечувала належний догляд за дітьми, займалась їх вихованням та розвитком. ОСОБА_7 потребував медичного втручання і проведення відповідної операції було заплановано на січень 2024року, проте відповідач, знаючи про стан здоров`я сина, не повернув дітей матері за місцем їхнього постійного проживання в м.Одеса, поставивши під загрозу здоров`я та життя дітей. Такі дії прямо суперечать положенням Конвенції ООН про права дитини та принципу дотримання найкращих інтересів дітей.
Нотаріальна згода матері на тимчасовий виїзд дітей за кордон була надана іншій особі та не є згодою на зміну постійного місця проживання дітей. Відповідно до статті 161 СК України місце проживання дітей визначається за домовленістю між батьками або судом, а тому батько не мав права самостійно змінювати його.
Аргументи скаржника про необхідність вивезення дітей з території України через введення воєнного стану до Сирійської Арабської Республіки, яка є країною зі збройним конфліктом, є надуманими. Зокрема, восени-взимку 2024року в м.Алеппо, де як стверджує відповідач мешкає він з дітьми, відбувалися активні збройні зіткнення, а тому переміщення дітей в зону активних бойових дій не може розглядатися як дії, спрямовані на забезпечення їхніх інтересів і безпеки. 
Сам факт перебування дітей за межами України не змінює їх звичного місця проживання, яке визначене разом з матір`ю. Юрисдикція українських судів визначається на момент відкриття провадження у справі. У зв`язку з наявністю у ОСОБА_1 дітей, які є громадянами України та зареєстровані на її території, відповідачу була видана посвідка на постійне проживання в Україні, де він здійснює господарську діяльність та є платником податків, має зареєстроване місце проживання тощо. Наявність у дітей громадянства України та правовий статус відповідача обумовлюють підсудність розгляду виниклого між сторонами спору судам України, що відповідає приписам статті 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» та положенням Гаазької конвенції 1980 року.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24 жовтня 2022 року про визначення місця проживання дітей із матір`ю є чинним і обов`язковим до виконання, а посилання скаржника на нібито «зміну обставин» не мають правового значення, оскільки самовільне переміщення дітей та зміна їхнього постійного місця проживання не може нівелювати правових наслідків судового рішення, грубо порушує права дітей та не відповідає їх найкращим інтересам.
Розгляд справи апеляційним судом
               В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача – адвокат Петрушко І.С. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вказавши про законність та обґрунтованість рішення суду від 21 липня 2025року. Пояснила, що 24 грудня 2023року діти в супроводі ОСОБА_8 приїхали до Республіки Молдова для побачення з батьком – відповідачем у справі, який незважаючи на попередні домовленості між батьками щодо тривалості побачення протягом 3днів, після закінчення узгодженого строку вивіз дітей в невідомому напрямку. Позивач немає достеменної інформації про місцезнаходження дітей. 
Відповідач ОСОБА_1 та його адвокат Тарановський Д.С., представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені в порядку частини шостої статті 128 ЦПК України, що підтверджується довідками про доставку судових повісток до електронних кабінетів учасників справи.
В заяві від 02 жовтня 2025року адвокат відповідача Тарановський Д.С. просив розгляд справи відкласти, пославшись на складні погодні умови та наслідки негоди в м.Одесі (місцеперебування адвоката), що унеможливили подання заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та неможливість особисто прибути до Херсонського апеляційного суду.
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
 Ураховуючи наведене, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності не з`явившихся сторін.
 Заслухавши доповідача, пояснення адвоката Петрушко І.С., перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Сторони є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно свідоцтв про народження дітей відносно ОСОБА_5 , серії НОМЕР_1 , виданим 21 лютого 2018року Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області 21 лютого 2018 року та відносно ОСОБА_4 , серії НОМЕР_2 , виданим 16 липня 2021року Суворовським відділом ДРАЦС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), батьком дітей є ОСОБА_1 , громадянин Сирійської Арабської Республіки.
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є громадянами України, про що свідчать паспорти громадянин України для виїзду за кордон та довідки начальника УДМС України в Херсонській області про реєстрацію осіб громадянами України від 20 липня 2018року та 19 травня 2022року. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022 року у справі №607/5535/22, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року та постановою Верховного Суду від 14 серпня 2024року, визначено місце проживання дітей  ОСОБА_5 та  ОСОБА_4  разом з матір`ю ОСОБА_2 .
Згідно нотаріально посвідченої заяви від 06 травня 2022року ОСОБА_1 визнав пред`явлений до нього позов про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю ОСОБА_2 . 
З цієї заяви також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має в Україні реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; посвідку тип РА код держави UKR №ІН129140 на постійне проживання (орган, що видав 6501, дата видачі 26 серпня 2016року); зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідок Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №04-176621-ф/л від 10 листопада 2022 року, від 09 листопада 2020року, зареєстрованим місцем проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є АДРЕСА_2 .
ОСОБА_5 в період з 01 вересня 2023року по 24 грудня 2023року проходила навчання в «Міжнародному центрі професійної освіти «Степ Ап» м.Одеса, що підтверджено довідкою №167 від 09 квітня 2025року; являлася учнем КЗ СПО «Спеціалізованої дитячо-юнацької спортивної школи олімпійського резерву «Чорноморець» (довідка №31 від 01 вересня 2022року); брала участь та ставала призером змагань з художньої гімнастики; з 09 листопада 2021року відвідувала заклади дошкільної освіти в м.Херсоні та м.Одесі.
Згідно заяви про згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон України від 22 грудня 2023року, складеної ОСОБА_2 та посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. та зареєстрованою в реєстрі за №1078, позивач дала свою згоду на тимчасовий виїзд за кордон України до Республіки Молдова у період з 23 грудня 2023 року по 22 грудня 2024 року для відпочинку, туризму та оздоровлення дітям: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , який буде здійснюватися у супроводі ОСОБА_8 та/або у супроводі ОСОБА_9 , які забезпечать наступне повернення дітей по закінченні вказаного строку до України, у місто Одеса. 
З довідок Міністерства місцевого управління місцевої ради Алеппо про проживання від 09 жовтня 2024року встановлено, що малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживають у АДРЕСА_3 (а.с.213-234).
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції і застосовані норми права
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).
Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законами України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків.
У спорі про відібрання дітей та їх повернення до постійного місця проживання суд має врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.
Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (стаття 66 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, тому спір у справі, що переглядається, обтяжений іноземним елементом.
Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (частини перша та друга статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Крім того, нормами чинного законодавства України не передбачено імперативної умови про те, що перебування дитини за межами України є підставою для відмови у задоволенні позову про відібрання такої дитини. Зважаючи на положення міжнародних договорів щодо збереження юрисдикції судів України у питаннях батьківської відповідальності, можливим є вирішення справи про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері саме національними судами.
Підвідомчість спору стосовно відібрання та повернення дітей зазвичай регулюється міжнародно-правовими договорами про правову допомогу. В ході розгляду справи суд апеляційної інстанції зважив на те, що між Україною та Сирійською Арабською Республікою відсутній міжнародний договір про правову допомогу про визнання/виконання судових рішень у сімейних спорах; а дія Гаазьких конвенцій 1980 та 1996років не є чинними на території Сирійської Арабської Республіки, оскільки Сирія не є учасником Конвенцій, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення, зокрема Закону України «Про міжнародне приватне право» та Сімейного кодексу України.
У справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 , з якою згідно судового рішення, яке набрало законної сили, визначено місце проживання дітей, мешкає в Україні. Відповідач, який є громадянином іншої держави, на час звернення з позовом до суду мав право на постійне проживання та зареєстроване місце проживання в Україні, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом підсудності (юрисдикції) розгляду справи слід визнати неприйнятними. 
Слід зауважити, що матеріали справи не містять достеменних відомостей щодо дати звернення  ОСОБА_1 до Ширіатського суду м.Алеппо з вимогою про визначення місця проживання дітей разом з батьком; результатів розгляду цієї заяви тощо.
Згідно з частинами першою, другою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) зроблено висновок, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
Відповідно до статті 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.
Отже, малолітня дитина має проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного із її батьків. Якщо така особа змінить місце проживання дитини, зокрема шляхом викрадення, заінтересована особа має право подати до суду позов про повернення дитини у місце її проживання. Винятком із цього правила є дві ситуації, за наявності яких суд не прийматиме рішення про повернення дитини у попереднє місце проживання: якщо залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. Для повернення дитини не потрібно доводити факт наявності нормальних умов для її виховання та розвитку. У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самочинна зміна її місця проживання.
За вимогами частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022 року у справі №607/5535/22, яке є чинним, визначено місце проживання малолітніх дітей  ОСОБА_5 та  ОСОБА_4  разом з матір`ю ОСОБА_2 .
Відповідач, достовірно знаючи про ухвалене рішення суду щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю, без будь-якої на те правової підстави, без згоди матері вивіз малолітніх сина та доньку до Сирійської Арабської Республіки, самочинно в січні 2024року змінивши місце проживання спільних дітей і визначивши їх нове місце проживання, чим порушив права та інтереси як дітей на належне виховання обома батьками, так і права матері на піклування про дітей, без згоди якої відбулась зміна їхнього місця проживання.
В ході розгляду справи відповідач наведені обставини не заперечував; не надав доказів, що повернення дітей за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю або негативно впливатиме на розвиток дітей.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В апеляційній сказі відповідач, заперечуючи проти повернення дітей в Україну, до місця їхнього постійного проживання, зазначив, що суд першої інстанції в ході розгляду справине дослідив умови проживання дітей у Сирійської Арабської Республіки, не оцінив вплив можливого переміщення дітей на їх психоемоційний стан, навчання та соціальні зв`язки, стабільність їх розвитку у новому середовищі. 
Колегія суддів зауважує, що стороною відповідача не надано належних, допустимих та достовірних доказів (крім довідок про проживання дітей в м.Алеппо), які б дали можливість суду дослідити умови проживання дітей в Сирійській Арабській Республіці, їх фізичний та психоемоційний стан, встановити ступінь інтеграції в нове іншомовне та інше релігійне суспільство, належне забезпечення базових потреб дітей тощо, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині суд оцінює критично.
Аргументи скаржника про неможливість виконання рішення суду у цій справі про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері з огляду на відсутність між Україною та Сирійською Арабською Республікою міжнародного договору про правову допомогу або визнання/виконання судових рішень у сімейних спорах, не спростовує факт встановлення зловживання відповідачем своїми правами, спрямованих на самочинну зміну місця проживання малолітніх дітей без згоди матері, всупереч судовому рішенню, яким визначено місце проживання дітей з матір`ю. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для захисту прав позивачки в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.
За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 липня 2025року постановлено з додержанням вимог закону, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, надана правильна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Розподіл судових витрат в порядку частини тринадцятої статті 141 ЦПК України не здійснюється у зв`язку із залишенням апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : В.О. Бездрабко

Судді : Л.В. Базіль 

                               Л.А. Приходько