ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 вересня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/1547/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Семененка Я.В., Суховарова А.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року (суддя А.В. Сіпака)
у справі № 280/1547/25
за позовом ОСОБА_1 
до Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 16 від 11 лютого 2025 року про відмову у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки та надання її в оренду із земель сільськогосподарського призначення невитребуваних (нерозподілених) земельних часток (паїв) орієнтовною площею 6,0 га на території Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами села Запорізьке для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на строк до дня державної реєстрації права власності на земельну ділянку;
- зобов`язати Михайлівську сільську раду Запорізького району Запорізької області повторно розглянути заяву позивача від 09 січня 2025 року про надання дозволу позивачу на виготовлення проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки та надання її в оренду із земель сільськогосподарського призначення невитребуваних (нерозподілених) земельних часток (паїв) орієнтовною площею 6,0 га на території Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами села Запорізьке Запорізького району Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на строк до дня державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Земельний кодекс України не забороняє передавати земельні ділянки з видом угідь пасовища в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивач зазначає, що законодавство містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а ті підстави, на які посилається відповідач, не входять до цього переліку. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 16 від 11 лютого 2025 року «Про відмову гр. ОСОБА_1 в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».
Зобов`язано Михайлівську сільську раду Запорізького району Запорізької області повторно розглянути, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, заяву позивача від 09.01.2025 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 6 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення із земель невитребуваних земельних часток, яка розташована на території Михайлівської сільської ради за межами населеного пункту села Запорізьке. 
Суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи спірне рішення, відповідач діяв не обґрунтовано та протиправно, а відтак це рішення  є протиправним та підлягає скасуванню.
Суд зазначив, що Земельним кодексом  України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Суд з`ясував, що позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки у зв`язку з тим, що зазначена позивачем земельна ділянка не належить до земель комунальної власності, а належить до земель невитребуваних земельних часток (паїв), з видом угідь – пасовища (код КВЗУ 002.02), а відповідно може передаватись сільською радою в оренду виключно за цільовим призначенням – для сінокосіння та випасання худоби (код КВЦПЗД – 01.08), без права зміни виду угідь. При цьому така підстава як те, що вимоги ст. 123 Земельного кодексу України щодо підстав відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, як і вимоги статей 116, 118, 122 Земельного кодексу України стосуються виключно земель комунальної та державної власності і не стосуються розподілу земель невитребуваних (нерозподілених)  земельних  часток  (паїв),  які  належать до  земель колективної власності, не була підставою для прийняття спірного рішення.
Суд також врахував, що у зв`язку з набранням чинності Законом України від 10.07.2018 №2498-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» визнаються комунальною власністю територіальних громад землі колективної власності тих колективних сільськогосподарських підприємств, які ліквідовані. Цим законом надано можливість загальним зборам членів колективних сільськогосподарських підприємств, паювання земель у яких завершилось, перерозподілити між собою (допаювати) залишок сільськогосподарських угідь та передати землі несільськогосподарського призначення до комунальної власності. Також цим законом надано органам місцевого самоврядування право тимчасового розпорядження землями колективної власності шляхом передачі їх в оренду до моменту державної реєстрації права власності на них.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Скаржник вказує, що нерозподілені частики (паї) не є землями державної та комунальної власності до спливу встановлених Законом строків реалізації особами своїх прав на земельні частки (паї), такі землі лише перебувають у розпорядження відповідних органів місцевого самоврядування до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. Зауважує, що суд першої інстанції не дослідив належним чином чи дійсно обрана позивачем земельна ділянка не належить до земель колективної власності, що є визначальним під час вирішення справи, а тому передчасно дійшов висновку про протиправність спірного рішення відповідача. Звертає увагу, що приписи ЗК України станом на час виникнення спірних правовідносин забороняють передачу земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої передачі.
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 09.01.2025 позивач звернувся до Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 6 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення із земель невитребуваних земельних часток, яка розташована на території Михайлівської сільської ради за межами населеного пункту села Запорізьке.
11.02.2025 рішенням шістдесят третьої (чергової) сесії Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 16 позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 6 га на території Михайлівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у зв`язку з тим, що зазначена земельна ділянка не належить до земель комунальної власності, а належить до земель невитребуваних земельних часток (паїв), з видом угідь – пасовища (код КВЗУ 002.02), а відповідно може передаватись сільською радою в оренду виключно за цільовим призначенням – для сінокосіння та випасання худоби (код КВЦПЗД – 01.08), без права зміни виду угідь.
Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. 
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,  суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116 ЗК України).
У відповідності до ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.
Не підлягають передачі в оренду земельні ділянки, штучно створені у межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, розташованих у прибережній захисній смузі водних об`єктів, крім випадків, передбачених законом.
Статтею 124 ЗК України визначений порядок передачі земельних ділянок в оренду.
Відповідно до ч.1 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними  статтею 122  цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених  частинами другою,  третьою  статті 134 цього Кодексу (ч.2 ст.124 ЗК України).
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним  частинами другою,  третьою  статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому  статтею 123  цього Кодексу (ч.3 ст.124 ЗК України).
Відповідно до ч.1 ст.123 ЗК України в редакції на час виникнення спірних відносин надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі:
проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) та/або надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;
технічних документацій із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок у разі поділу та/або об`єднання земельних ділянок.
Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до  Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.
Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених  статтею 122  цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.
Відповідно до абз.1, 2 ч.2 ст.123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за документацією із землеустрою, звертається з заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених  статтею 122  цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. 
У заяві зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. 
Відповідно до ч.3 ст.123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає заяву і дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із  статтею 151  цього Кодексу.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції  враховує, що наведені вище положення Земельного кодексу України регулюють питання одержання у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності.
В спірному випадку позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 6 га на території Михайлівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у зв`язку з тим, що зазначена земельна ділянка не належить до земель комунальної власності, а належить до земель невитребуваних земельних часток (паїв), з видом угідь – пасовища (код КВЗУ 002.02), а відповідно може передаватись сільською радою в оренду виключно за цільовим призначенням – для сінокосіння та випасання худоби (код КВЦПЗД – 01.08), без права зміни виду угідь.
В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що не є спірним та сторонами справи не заперечується, що земельна ділянка, за дозволом на розробку проекту землеустрою якої звернувся позивач, не належить до земель комунальної власності, а належить до земель невитребуваних земельних часток (паїв).
Статтею 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року № 899-IV визначено порядок та умови використання нерозподілених та невитребуваних земельних ділянок і земельних часток (паїв).
Відповідно до вказаної норми нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю).
Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).
Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк, визначений у договорі оренди земельної ділянки, але не довше, до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди невитребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю (ч.3 ст.13 Закону № 899-IV).
У разі якщо до 1 січня 2028 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки (ч.4 ст.13 Закону № 899-IV).
Верховий Суд у постанові від 07.08.2024 у справі № 400/642/22 дійшов висновку, що нерозподілені частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності до спливу встановлених Законом строків реалізації особами своїх прав на земельні частки (паї), такі землі лише перебувають у розпорядженні відповідних органів місцевого самоврядування до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. 
Вказане свідчить, що органи місцевого самоврядування мають право тимчасово розпоряджатися землями колективної власності шляхом передачі їх в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності на них, а з 2028 року, у випадку відмови суб`єктів права колективної власності від права колективної власності на землю, звертатись до суду із заявою про передачу до комунальної власності земельних ділянок колективної власності в порядку визнання майна безхазяйним.
Оскільки Земельний кодекс України не містить спеціальних норм, які б визначали порядок  передачі в оренду нерозподілених земельних ділянок, невитребуваних часток (паїв) після формування їх у земельні ділянки, суд апеляційної інстанції вважає, що слід керуватися  загальними нормами Земельного кодексу України, якими врегульовано питання передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності.  
Отже, відповідач, як орган місцевого самоврядування, якому надано право тимчасового розпорядження означеними вище землями шляхом передачі їх в оренду до моменту державної реєстрації права власності на них, приймаючи рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, має керуватися приписами статті 123 ЗК України яка містить виключний перелік підстав, за яких відповідний орган відмовляє у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
З приводу наведених відповідачем в рішенні № 16 від 11 лютого 2025 року мотивів відмови позивачу в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а саме: запитувана позивачем земельна ділянка належить до земель невитребуваних земельних часток (паїв) з видом угідь  пасовища (код КВЗУ 002.02), тому така земельна ділянка може передаватись сільською радою в оренду виключно за цільовим призначенням  для сінокосіння та випасання худоби (код КВЦПЗД  01.08), без права зміни виду угідь, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке. 
Вказаною вище статтею 13 Закону № 899-IV надано право органам місцевого самоврядування передавати нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) в оренду для використання за цільовим призначенням. 
За правилами ст. 20 ЗК України  при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення.
При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.
Віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо:
земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу;
земельних ділянок приватної власності - їх власниками.
Відповідно до ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на визначені частиною першої цієї статті категорії, а саме: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Статтею 22 Земельного кодексу України передбачено, що до земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).
Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам – для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Характеристики всіх видів угідь визначені у додатку 4 «Перелік угідь згідно з Класифікацією видів земельних угідь (КВЗУ)» до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051.
Так, пасовища  (код за КВЗУ 002.02) – угіддя, які  систематично використовуються для випасання худоби  (ГОСТ 26640-85). І сіножаті, і пасовища можуть бути рівномірно вкриті деревинною та чагарниковою рослинністю площею до 20% ділянки.
Рілля  (код за КВЗУ 001.00) – це угіддя, які  систематично обробляються і використовуються під посіви сільськогосподарських культур,  включаючи посіви багаторічних трав, а також чисті пари (ГОСТ 26640-85) та парники, оранжереї і теплиці. До ділянок ріллі не належать сіножаті і пасовища, що розорані з метою їх докорінного поліпшення і використовуються постійно під трав`яними кормовими культурами для сінокосіння та випасання худоби, а також міжряддя садів, які використовуються під посіви.
Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правила їх застосування є додатком 58 до Порядку № 1051.
Відповідно до цього Додатку 58 Класифікатор призначений для використання органами державної влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами, які здійснюють землеустрій, землевласниками та землекористувачами.
Класифікатор призначений для вирішення таких основних завдань:
забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у Державному земельному кадастрі;
застосування єдиних підходів під час визначення видів цільового призначення земельних ділянок, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів;
отримання інформації, необхідної для нарахування та справляння плати за землю;
встановлення відповідності виду цільового призначення земельних ділянок та виду функціонального призначення території;
забезпечення потреб під час планування просторового розвитку територій, ведення містобудівного кадастру.
Об`єктами класифікації у Класифікаторі є земельні ділянки з певним видом їх цільового призначення в межах відповідних категорій земель та функціональних зон територій.
Вид цільового призначення земельної ділянки - визначений відповідно до встановлених законом вимог конкретний напрям використання земельної ділянки та її правовий режим в межах відповідної категорії земель та функціонального призначення територій.
Під час встановлення цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення в межах відповідних функціональних зон територій.
Встановленим вид цільового призначення земельної ділянки вважається з моменту прийняття відповідного рішення органом державної влади, органом місцевого самоврядування, власником земельної ділянки в межах повноважень, визначених законодавством, та внесення відповідних відомостей про її цільове призначення до Державного земельного кадастру.
Під час формування земельної ділянки визначення її виду цільового призначення здійснюється розробником документації із землеустрою та містобудівної документації (детального плану території та/або його планувальних рішень у складі комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади) згідно з рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення відповідної документації, наданим відповідно до повноважень, визначених  статтею 122  Земельного кодексу України.
З огляду на наведені правові норми, вбачається, що за характером використання окремих ділянок земель сільськогосподарського призначення визначаються види сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). За типом їх використання встановлюється цільове призначення земель сільськогосподарського призначення (для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва).
Стосовно застосування норм чинного земельного законодавства до спірних відносин, слід зазначити, що повноваження відповідача щодо передачі в оренду земельних ділянок із невитребуваних земельних часток (паїв), в тому числі, які належать до пасовищ, обмежуються  цільовим призначенням такої земельної ділянки. 
В спірному випадку, відповідач в рішенні № 16 від 11 лютого 2025 року про відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зазначивши, що запитувана позивачем земельна ділянка віднесена до земель з видом угідь – пасовища, в той же час не встановив цільового призначення цієї земельної ділянки, хоча вказане питання є визначальним для реалізації повноважень відповідача щодо розпорядження такою земельною ділянкою та, відповідно, права позивача на отримання її в оренду, і як наслідок прийняття рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Наведене вище свідчить про порушення відповідачем приписів  Земельного кодексу України  та Закону № № 899-IV  у питанні надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та недотримання принципу вмотивованості, обґрунтованості  рішення суб`єкта владних повноважень  (ч.2 ст.2 КАС України).  
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що за своєю суттю рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням уповноваженого органу про надання права користування  на відповідну земельну ділянку, а лише надає можливість розробки технічної документації на цю земельну ділянку як необхідної умови для вирішення питання щодо передачі земельної ділянки у користування зацікавленій особі. 
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність рішення Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 16 від 11 лютого 2025 року.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року у справі № 280/1547/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров