П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 505/1353/25	

Перша інстанція: суддя Ващук О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду
у складі: головуючої судді -  Шевчук О.А.,
суддів – Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського міськрайонного суду від 02 червня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до   ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив скасувати постанову №20205 від 02.12.2024 у справі про адміністративне правопорушення про накладення на нього адміністративного стягнення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 17000 грн.
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 заявив клопотання про поновлення строку на оскарження вказаної вище постанови.
Мотиви даного клопотання полягають у тому, що про винесення оскаржуваної постанови він дізнався після блокування його банківських рахунків, у тому числі банківського рахунку на який він отримує пенсію, що є єдиним його доходом.
На переконання позивача оскільки у день складення спірної постанови вона не була йому вручена, відсутні підстави обчислювати строк звернення до суду про її скасування з часу складання постанови, зокрема, 02.12.2024.

Ухвалою Подільського міськрайонного суду від 06 травня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 - залишено без руху.
Постановляючи таку ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що позов щодо оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, поданий позивачем з пропуском строку звернення до суду.
Суд вказав, що позивачу необхідно подати до суду заяву про поновлення строку звернення з цим позовом із належним обґрунтуванням причин поважності пропуску такого строку та надати суду підтверджуючі відповідні обставини докази.

15 травня 2025 року на виконання ухвали суду ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку, в якій наполягав на тому, що не знав про винесення відносно нього постанови про накладення адміністративного стягнення. Як зазначив останній, тільки після блокування банківських рахунків він дізнався про існування оскаржуваної постанови, у зв`язку з чим вважає, що строк на оскарження постанови він пропустив з поважних причин.

Ухвалою Подільського міськрайонного суду від 02 червня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду - відмовлено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до   ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови - повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду про повернення позову постановлена з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим просить її скасувати та повернути позов до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час постановлення ухвали суд першої інстанції залишив поза увагою його аргументи стосовно порушення його прав на оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення. 
Мотивуючи свою позицію апелянт зазначає, що на виконання ухвали суду про залишення позову без руху у заяві про поновлення строку він послідовно та обґрунтовано пояснив причини пропуску строку на оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, та вважає вказані причини об`єктивними, оскільки він дійсно не знав про винесення відносно нього постанови про накладення адміністративного стягнення.
Апелянт наголошував на тому, що постанова ІНФОРМАЦІЯ_3 не була йому вручена та в ній відсутній його підпис, що також свідчить про те, що він не знав про її існування.
Також апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно того, що у вказаній вище заяві він не зазначив точної дати, коли саме він дізнався про існування оскаржуваної постанови, а лише послався на те, що про її існування дізнався після блокування державним виконавцем його карткового рахунку.
Як пояснює апелянт, із оскаржуваною постановою він вперше ознайомився 15.04.2025 у приміщенні Подільського відділу ДВС, а тому з огляду на звернення до суду з даним адміністративним позовом 23.04.2025 апелянт вважає, що строк звернення до суду ним не порушений.
З огляду на викладене, апелянт вважає, що ухвалу суду слід скасувати.
ІНФОРМАЦІЯ_2 своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

З огляду на доводи апеляційної скарги ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року зобов`язано ОСОБА_1 надати до суду апеляційної інстанції докази на підтвердження того, що копію оскаржуваної постанови він отримав саме 15.04.2025.
Також апеляційний суд зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_4 надати докази про сповіщення ОСОБА_1 про час та дату розгляду справи про адміністративне правопорушення.
22.09.2025, на виконання ухвали суду, ІНФОРМАЦІЯ_2 направив до суду копію протоколу про вчинення адміністративного правопорушення від 29.11.2024.
Окрім цього, 29.09.2025 ОСОБА_1 також надав до суду апеляційної інстанції докази отримання оскаржуваної постанови 15.04.2025.

Відповідно до частини 2 статті 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пункті 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини 1 статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті  294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно матеріалів справи предметом даного спору є постанова №20205 від 02.12.2024 у справі про адміністративне правопорушення про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 17 000 грн. за порушення вимог частин 1, 3, 5 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (а.с.16).
Так, стаття 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»  громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду та проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби. 
Частина 3 статті 22  Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає, що під час мобілізації громадяни зобов`язані, зокрема, протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.
У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).
У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
Повертаючись до обставин справи, колегія суддів враховує, що після звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом, суд першої інстанції, ухвалою від 06.05.2025 залишив позов без руху.
Постановляючи таку ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що позов про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення поданий позивачем з пропуском строків звернення до суду, та у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивач не вказав обґрунтувань, щодо поважності причин такого пропуску.
Як мовилося вище, на виконання ухвали суду позивач подав заяву про поновлення строку, в якій просив поновити строк, посилаючись на те, що про винесення відносно нього постанови про накладення адміністративного стягнення він не знав, а про існування такої постанови дізнався тільки після блокування його банківських рахунків.
Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву виходив з того, що 04.04.2025 позивач вже був обізнаний про існування оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення, втім жодних обґрунтувань стосовно поважності пропуску строку звернення до суду після 14.04.2025 у заяві не навів. 
За таких підстав суд вважав, що позивач пропустив десятиденний строк на звернення до суду з позовом щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності та не підтвердив поважність пропуску строку звернення до суду.
З огляду на наведене, суд вважав, що підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду, зазначені позивачем, є неповажними, тому в силу вимог частини 2 статті 123 КАС України, зокрема, якщо вказані особою підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повернув ОСОБА_1 позовну заяву.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частина 1 статті 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття  118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до частин  1, 3 статті  169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею  171 цього Кодексу.
Водночас, відповідно до пункту 1 частини 4 статті  169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Пункт 9 частини  4 статті  169 КАС України визначає, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною  2 статті  123 цього Кодексу.
Згідно положень частини 2 статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Положення частин 1 та 3 статті 122 КАС України передбачають, що позов може бути поданий в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Пунктом 3 частини 1 статті 288 КУпАП, визначений порядок оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено у вищестоящий орган або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Стаття 289 КУпАП встановлює, що скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови.
Окрім цього положеннями частини 2 статті 286 КАС України визначено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови).
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності відбувається в десятиденний термін з дня її ухвалення.
Частина 1 статті 121 КАС України передбачає, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Оцінюючи наявні докази у справі, колегія суддів виходить з того, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. 
При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За загальним правилом для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місячного строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.
В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду також необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Згідно матеріалів справи, у заяві поданій на виконання ухвали суду першої інстанції ОСОБА_2 вказував, що 04.04.2025 звернувся до Подільського відділу ДВС із заявою про видачу копії постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Колегія суддів вважає слушними зауваження суду першої інстанції, що 04.04.2025 під час подання заяви про видачу копії постанови у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вже був обізнаний про існування такої постанови.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що зі змістом оскаржуваної постанови він ознайомився лише 15.04.2025, а до суду з даним позовом звернувся 23.04.2025, що свідчить про те, що строк звернення до суду ним не пропущено.
Колегія суддів такі пояснення апелянта оцінює критично та зазначає, що на першій сторінці позовної заяви, пояснюючи підстави звернення до суду з цим позовом ОСОБА_2 зазначає, що 29.11.2024 перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 йому було повідомлено про порушення ним вимог частин 1, 3, 5 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що становить вчинення ним правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.  Також позивач зазначає, що його повідомлено про направлення на його адресу повістки, яка повернулася з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Також колегія суддів враховує, що на вимогу суду апеляційної інстанції ІНФОРМАЦІЯ_2 направив до суду копію протоколу про вчинення адміністративного правопорушення від 29.11.2024, з якого вбачається, що зазначений протокол складено у присутності ОСОБА_1 і що він був повідомлений про розгляд справи про адміністративне правопорушення 02 грудня 2024 року о 10.00 год., що підтверджується його особистим підписом у протоколі. Також підписом апелянта підтверджується факт отримання останнім другого примірнику протоколу.
Наведене свідчить про те, що позивач був обізнаний про існування справи про адміністративне правопорушення відносно нього а також був повідомлений про дату розгляду справи. 
Колегія суддів вважає, що з огляду на отриману інформацію позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації з приводу розгляду протоколу 02.12.2024 року та прийняте відповідачем рішення про вчинене ним правопорушення, проте не виявив такого бажання.
Отже, колегія суддів вважає, що з 02.12.2024 року останній вважається таким, що мав можливість дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
Колегія суддів враховує, що  обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.
З урахуванням наведеного, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 мав можливість дізнатися про існування постанови своєчасно та вчиняти відповідні дії з метою захисту своїх прав шляхом оскарження протиправних дій відповідача та винесеної відносно нього  постанови.
Частина 2 статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Для цього позивач як особа, зацікавлена у поданні позову, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Варто зауважити, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду. 
Поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01.02.2024  у справі № 990/270/23 зазначила, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
З матеріалів справи вбачається, що позивач почав вживати заходи тільки з 04.04.2025 після блокування його рахунків, шляхом звернення до Подільського відділу ДВС щодо отримання інформації та копії постанови.
Водночас, до суду з позовною заявою позивач звернувся лише 23.04.2025, тобто із пропуском десятиденного строку звернення до суду.
Колегія суддів зазначає, що позивач ані до заяви про поновлення строку звернення до суду, ані до суду апеляційної інстанції не додав жодних доказів, які б підтверджували наявні обставини, які перешкоджали останньому скористатись своїм правом на звернення до суду у законодавчо встановлений строк.
Таким чином, наведене у сукупності та взаємозв`язку надає підстави вважати правильними висновки суду першої інстанції про неповажність указаних позивачем підстав пропуску строку звернення до суду та як наслідок обґрунтованість повернення позовної заяви.
За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів вважає, що надала відповідь на визначальні доводи апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи, а тому підстав для задоволення скарги колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Відповідно до частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, тому за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –– залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського міськрайонного суду від 02 червня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя                                                                       О. А. Шевчук 

суддя                                                                                           А. В. Бойко

суддя                                                                                           О. В. Єщенко