Справа № 944/2978/24                                Головуючий у 1 інстанції: Матвіїв І.М. 
Провадження № 22-ц/811/1103/25                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                03 жовтня 2025 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

встановив:
У травні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №78996524 від 01.06.2023 року в розмірі 46812 грн. 50 коп., з яких: 13000 грн. – заборгованість за основною сумою боргу, 33812 грн. 50 коп. – заборгованість за процентами. 
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 01.06.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики №78996524, згідно з  умовами  якого позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. 
Договір укладений у вигляді електронного документу шляхом  обміну електронними  повідомленнями, з використанням інформаційно- телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного  підпису одноразовим ідентифікатором згідно з  Законом України «Про  електронну комерцію».   
14.06.2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №14/06/21, у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників. 
Відповідно до витягу з реєстру боржників №12 від 22.11.2023 року до договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 46812 грн. 50 коп.
Всупереч умов кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконала свого зобов`язання і після відступлення позивачу права грошової вимоги не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. 
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року позов задоволено. 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором №78996524 від 01.06.2023 року в розмірі 46812 грн. 50 коп.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» судовий збір у розмірі 3028 грн. 
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , просила його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процессуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «ФК «ЄАПБ».
В обгрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що в матеріалах справи відсутні докази: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа, яка нібито укладала кредитний договір, ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведеня такої ідентифікації, відсутня відповідь особи, яка нібито проходила ідентифікацію, про прийняття пропозиції (акцепту), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник при укладенні договору. 
Додає, що матеріали справи не містять жодного доказу, який підтверджує укладення договору від 01.06.2023 року №78996524 в порядку, визначеному чиним законодавством. 
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно поклав обов`язок доведення обставин неукладення договору в електронному виді на відповідача, оскільки, власне, ТОВ «ФК «ЄАПБ» мало надати суду відповідні докази, як особа, в розпорядженні якої мають перебувати такі докази, та особа, яка мала вчинити активні дії щодо проведення ідентифікації особи відповідача та перерахування на його рахунок коштів. 
Звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів щодо перерахування коштів від первинних кредиторів, як кредитних, на рахунки платіжних систем, які перераховували кошти відповідачеві.
Вважає, що надані стороною позивача докази про перерахування 01.06.2023 року 13000 грн. не містять будь-якої інформації щодо особи, яка здійснила перерахування коштів, як і відсутні підстави такого перерахування. 
Додає, що без конкретного зазначення платника та без вказівки на призначення платежу, неможливо достовірно встановити особу відправника коштів та підстави такого перерахування. 
Щодо нарахованих процентів, то вважає, що такі не узгоджуються з нормою статті 1050 ЦК України, за змістом якої, зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Додає, що у випадку, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. 
Просить врахувати, що згідно з п.2.2 договору від 01.06.2023 року №78996524, строк кредитування становить 30 днів, загальна вартість кредиту становить 17387 грн. 50 коп., і доказів на підтвердження того, що сторонами було погоджено зміни договору або такий договір було пролонговано, позивачем не надано. 
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 23.09.2025 року, є дата складення повного судового рішення – 03.10.2025 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 01.06.2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики №78996524 у формі електронного документу з використанням електронного підпису.
Договір був підписаний відповідачем ОСОБА_1 за допомогою одноразового персонального ідентифікатора 5npSOCPK2f.
В укладеному між сторонами договорі погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки.
За умовами договору позики №78996524 від 01.06.2023 року, відповідач ОСОБА_1 отримала грошові кошти в розмірі 13000 грн., зі  строком кредитування на 30  днів, із встановленою базовою процентною ставкою в розмірі 1,125% в день. 
Відповідно до Додатку №1 до вказаного договору («Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит»), загальна сума кредиту становить 17387 грн. 50 коп., з яких: 13000 грн. – сума кредиту; 4387 грн. 50 коп. – проценти за користування кредитними коштами.
14.06.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (клієнт) та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) укладено договір факторингу №14/06/21, у відповідності до якого, ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» за плату, а ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (позики), плату за позикою (плату за процентною ставкою), процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».
Згідно з п.1.1 договору факторингу,  фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (позики), плату за позикою (процентною ставкою), процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить клієнту.
Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у відповідних реєстрах боржників, які формуються згідно Додатку №1 і  є невід`ємною частиною договору.
Згідно з п.1.2 договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі відповідного реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до п.1.3 договору факторингу з відповідними змінами, внесеними Додатковою угодою №2 від 28.07.2021 року, TOB «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язується протягом 10 (десяти) робочих днів з дати відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «ЄАПБ», повідомити боржників про відступлення права вимоги та про передачу їх персональних даних ТОВ «ФК «ЄАПБ», надати інформацію, передбачену чинним законодавством, про ТОВ «ФК «ЄАПБ» у спосіб, передбачений договором про споживчий кредит та вимогами чинного законодавства.
Додатковою угодою №13 від 22.11.2023 року визначено загальну суму прав вимоги, що відступаються згідно реєстру боржників №12 від 22.11.2023 року.
Таким чином, 14.06.2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №14/06/2021, відповідно до умов якого, до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики №78996524 від 01.06.2023 року, з урахуванням додаткових угод до договору факторингу.
Відповідно до Реєстру боржників №12 від 22.11.2023 року до договору факторингу №14/06/2021, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 46812 грн. 50 коп., з яких: 13000 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 33812 грн. 50 коп. – заборгованість за процентами за користування позикою; заборгованість за пенею – відсутня.
У частинах першій, третій  статті 509 ЦК України  вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України ).
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.ст.1054-1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ).
Загальні правила щодо форми договору визначено у ст.639 ЦК України, згідно з якою, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді ( статті 205, 207 Кодексу ).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 08 серпня 2022 року у справі №234/7298/20.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
У статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Відповідно до ч.ч.7, 12  ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та  Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №243/6552/20, який є обов`язковим для врахування судом відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України.
Згідно зі ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Положеннями ст.ст.1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України  закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Встановлено, що договір позики  №78996524 від 01.06.2023 року підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між первісним кредитором  ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 правочину. 
Без отримання листів на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитні договори не були б укладеними.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідач таких не надала, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, є її процесуальним обов`язком.
ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому законом порядку набуло право вимоги до ОСОБА_1 за вказаним договором позики. 
Згідно акту прийому-передачі реєстру боржників №12 від 22.11.2023 року за договором факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року, фактор ТОВ «ФК «ЄАПБ» та клієнт ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» склали цей акт про те, що на виконання  п.1.2 договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників №12, після чого, з урахуванням п.1.2 договору факторингу, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей.
При цьому, суд враховує те, що реєстр боржників містить інформацію щодо великої кількості боржників, що є банківською таємницею, розкриття якої має здійснюватися у визначеному законом порядку, а тому позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ»  наданий  витяг з реєстру боржників, що містить лише дані про відповідача, задля захисту  від неправомірного розповсюдження персональних даних інших осіб.
Договір факторингу у відповідності до вимог чинного законодавства недійсним не визнаний,  тому в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів перерахування коштів позичальнику, то слід зазначити, що у відповідності до умов договору про надання фінансового кредиту, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.
Позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ», як і первісний кредитор, з урахуванням перерахування усіх коштів на банківську карту позичальника, не володіють та не можуть володіти первинними бухгалтерськими документами, оскільки вони не є банками, а перерахування коштів здійснювалось з використанням оператора послуг платіжної інфраструктури, який і займався перерахуванням коштів.
Разом з тим, заперечуючи факт отримання грошових коштів за договором позики, відповідачем ОСОБА_1 не надано виписок по її особовому рахунку, доступ до якого вона має як клієнт банку, чи довідки про відсутність у неї банківської карти.
До того ж, на виконання ухвали Яворівського районного суду Львівської області від 09.01.2025 року, АТ «Райффайзен Банк» надав виписку по рахунку НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 , та емітованої на її ім`я картки НОМЕР_2 , з якого вбачається про зарахування 01.06.2023 року 13000 грн. 
Суд враховує, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2024 року у справі №559/1622/19).
Позивач надав суду достатньо доказів на підтвердження існування кредитних правовідносин між сторонами та розміру заборгованості відповідачки, однак, остання не довела суду, що у неї немає обов`язку щодо сплати заборгованості, яка підлягає стягненню.
Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Зважаючи на те,  що в порушення умов  договору позики №789996524 від 01.06.2023 року відповідачка ОСОБА_1 не виконала своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів  у розмірах та на умовах, визначених укладеним із нею договором, презумпція правомірності якого не спростована, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з неї заборгованості за основною сумою боргу та процентами за договором №78996524 від 01.06.2023 року.
Разом з тим, колегія суддів не може в повній мірі погодитись із висновками суду першої інстанції в частині стягнення усієї суми нарахованих відповідачці процентів за договором позики №78996524 від 01.06.2023 року в даній справі.
Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження №14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Встановлено, що відповідно до умов договору позики №78996524 від 01.06.2023 року,  ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів»  надало ОСОБА_1 позику в розмірі 13000 грн., строком на 30  днів, з фіксованою базовою процентною ставкою в розмірі 2,5%  в день.
Додаткових договорів щодо продовження строку дії договору згідно п.6 договору №78996524 від 01.06.2023 року між сторонами не укладалось.
Отже, розраховуючи проценти, які підлягають стягненню з відповідачки за вказаним договором позики, колегія суддів виходить із того, що проценти нараховуються в розмірі 2,5% від суми позики (13000 грн.)  за 30 днів позики, тому загальний розмір процентів становить 9750 грн.
При цьому, колегія суддів ураховує положення п.14 договору №78996524 від 01.06.2023 року, яким передбачено застосування базової процентної ставки у разі недотримання позичальником умов Офіційних правил програми лояльності для споживачів фінансових послуг. 
Отже, оскільки договором позики №78996524 від 01.06.2023 року  визначений строк позики, який становить 30 днів, тому лише протягом цього строку позикодавець мав право нараховувати відповідачці ОСОБА_1 передбачені цим договором проценти, відтак, заборгованість за процентами, яку слід стягнути з відповідачки, становить 9750 грн. (за період з 01.06.2023 року по 01.07.2023 року).
Суд першої інстанції зазначене не врахував, тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині визначення розміру стягуваної з відповідачки заборгованості, шляхом її зменшення з 46812 грн. 50 коп. до 22750 грн., за рахунок зменшення розміру стягуваних з відповідачки процентів: з 33812 грн. 50 коп. до 9750 грн. 
Ураховуючи вимоги статті 141 ЦПК України та наслідки розгляду справи апеляційним судом – часткове задоволення позовних вимог позивача (49%), з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1483 грн. 72 коп. 
В свою чергу, оскільки апеляційна скарга відповідачки задоволена частково, то з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2316 грн. 42 коп., пропорційно розміру позовних вимог, в задоволенні яких позивачу відмовлено (51%).
Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи викладене, з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 832 грн. 70 коп. (2316 грн. 42 коп. – 1483 грн. 72 коп. = 832 грн. 70 коп.), тому рішення в частині розподілу судових витрат також необхідно змінити.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року в частині визначення розміру заборгованості за договором позики №78996524 від 01 червня 2023 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», змінити, зменшивши його до 22750 гривень, з яких: 13000 гривень – заборгованість за основною сумою боргу, 9750 гривень – заборгованість за процентами.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в такій редакції:
«Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»  на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 832 гривень 70 копійок.». 
В решті рішення суду – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 03 жовтня 2025 року.
Головуючий                                               С.М. Бойко

Судді:                                                       С.М. Копняк

А.В. Ніткевич