ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року	Львів	Справа № 380/12375/24 пров. № А/857/27670/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Носа С.П.;
суддів:                                                                      Кухтея Р.В., Шевчук С.М.;
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року у справі № 380/12375/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,-
суддя у І інстанції                                                            Клименко О.М.,
час ухвалення рішення                                                    не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                м. Львів,
дата складення повного тексту рішення                       26 вересня 2024 року,

                                                   В С Т А Н О В И В:          

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася у Львівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Державної податкової служби України (далі-відповідач, ДПС України), в якому просила визнати протиправною відмову відповідача надати інформацію на запит позивачки від 27.12.2023. Зобов`язати Державну податкову службу України надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 27.12.2023, а саме: 1) чи подавав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 декларації про майновий стан і доходи фізичної особи за період 2017-2023 рр.? 2) чи сплачував ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 податок на доходи фізичних осіб з отриманого додаткового блага у вигляді знижки на оренду квартири, яку він винаймав для проживання із щомісячною платою 1 тис. грн протягом 2017-2023 рр.?.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що 27 грудня 2023 року надіслала на електронну адресу ДПС України (publicinfo_dps@tax.gov.ua) запит на публічну інформацію, у якому просила надати таку інформацію: 1. Чи подавав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 декларації про майновий стан і доходи фізичної особи за період 2017-2023 рр.? 2. Чи сплачував ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 податок на доходи фізичних осіб з отриманого додаткового блага у вигляді знижки на оренду квартири, яку він винаймав для проживання із щомісячною платою 1 тис. грн протягом 2017-2023 рр. ДПС України своєю відповіддю від 03 січня 2024 року відмовило позивачці у наданні запитуваної інформації.
ОСОБА_1 вважаючи, що відповідач безпідставно відмовився надати інформацію на її запит, а отже неправильно застосував «трискладовий тест», передбачений частиною другою статті 6 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі – Закон № 2939), та протиправно обмежив доступ до запитуваної інформації, звернулася до суду з цим позовом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії – задоволено повністю.
Визнано протиправною відмову Державної податкової служби України у задоволенні запиту на публічну інформацію ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року б/н.
Зобов`язано Державну податкову службу України надати ОСОБА_1 інформацію на її запит на публічну інформацію від 27 грудня 2023 року б/н.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 968,96 грн сплаченого судового збору.
Із цим судовим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Свою апеляційну скаргу апелянт обгрутовує тим, що ним не було вчинено протиправну відмову щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 . Податковим органом було дотримано усіх вимог чинного законодавства за результатами розгляду запиту позивачки від 27.12.2023, оскільки обмеження в доступі до інформації щодо подання звітності та сплати податків ОСОБА_2 здійснюється з метою запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, так як це відповідає захисту прав вказаної особи на невтручання у її особисте життя, розголошення вказаної інформації може завдати істотної шкоди її правам та інтересам, зокрема, праву на приватність, може призвести до негативної публічної оцінки, та шкода від надання такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні, а також з урахуванням пункту 2 статті 6 Закону № 2939. Враховуючи зазначене, ДПС було відмовлено ОСОБА_1 у доступі до інформації щодо подання звітності та сплаті податків ОСОБА_2 .
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що Відповідно до довідки Громадської організації «Фундація ДЕЮРЕ» б/н від 26 червня 2024 року Громадська організація «Фундація ДЕЮРЕ» в особі виконавчої директорки ОСОБА_3 підтверджує те, що ФОП ОСОБА_1 надає послуги Організації на підставі договору про надання послуг № GЕ2-10-03-04-2023 від 03 квітня 2023 року.
27 грудня 2023 року позивачка надіслала на електронну адресу ДПС України (publicinfo_dps@tax.gov.ua) запит на публічну інформацію б/н, у якому просила надати таку інформацію: 
1. Чи подавав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 декларації про майновий стан і доходи фізичної особи за період 2017-2023 рр.? 
2. Чи сплачував ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 податок на доходи фізичних осіб з отриманого додаткового блага у вигляді знижки на оренду квартири, яку він винаймав для проживання із щомісячною платою 1 тис. грн протягом 2017-2023 рр.? 
Листом від 03 січня 2024 року № 8/ЗПІ/99-00-24-01-02-10 ДПС України відмовила позивачці у задоволенні її інформаційного запиту від 27 грудня 2023 року б/н, оскільки згідно зі статтею 6 Закону № 2939 до публічної інформації з обмеженим доступом відноситься конфіденційна інформація, таємна та службова інформація.
Водночас статтею 7 Закону № 2939 передбачено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.
Статтею 32 Конституції України встановлено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2657 податкова інформація - сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб`єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, встановленому Податковим кодексом України (далі – ПКУ).
Відповідно до підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 19 ПКУ платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю та стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов`язків, крім випадків, коли це прямо передбачено законами.
З урахуванням вказаних вище норм чинного законодавства та пункту 2 статті 6 Закону № 2939, відповідач вважає, що обмеження в доступі до інформації щодо подання звітності та сплати податків ОСОБА_2 здійснюється з метою запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, оскільки це відповідає захисту прав вказаної особи на невтручання у її особисте життя, розголошення вказаної інформації може завдати істотної шкоди її правам та інтересам, зокрема, праву на приватність, може привести до негативної публічної оцінки, та шкода від надання такої інформації переважає суспільній інтерес в її отриманні.
Не погоджуючись з відмовою відповідача у наданні інформації на запит від 27 грудня 2023 року, позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом абзаців першого, другого статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Згідно з приписами статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Конституційний Суд України даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, наголосив наа тому, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини рішення від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012).
Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Конституційний Суд України також зазначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини рішення від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019).
за позицією Конституційного Суду України право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року № 1-р(I)/2020).
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно зі статтею 5 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до частин першої, другої статті 7 Закону № 2657 право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації».
Відповідно до статті 1 Закону № 2939 публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
За змістом пункту першого частини першої статті 3 Закону № 2939 право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Згідно із статтею 2 Закону № 2939 метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 4 Закону № 2939 доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом.
Статтею 5 Закону № 2939 визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Положеннями статті 7 Закону № 2939 визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.
Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
За приписами статті 8 Закону № 2939 таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську, розвідувальну таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю. 
Відповідно до статті 12 Закону № 2939 суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації. 
Статтею 13 Закону № 2939 визначений перелік розпорядників інформації. Так, відповідно до пункту першого частини першої цієї статті Закону № 2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Згідно із статтею 14 Закону № 2939, якою визначені обов`язки розпорядників інформації, розпорядники інформації зобов`язані: оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; вести облік запитів на інформацію; визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію. 
Частинами першою, другою статті 19 Закону № 2939 визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Приписами пункту другого частини першої статті 22 Закону № 2939 передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі (частини четверта, п`ята статті 22 Закону № 2939.
Отже, забезпечення доступу до публічної інформації здійснюється двома способами: систематичного та оперативного оприлюднення інформації і надання інформації за запитами на інформацію. Спосіб забезпечення доступу до публічної інформації залежить, у тому числі, від виду (характеру, суті) такої інформації. За положеннями Закону № 2939 кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь.
Водночас відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність передбачених частиною другою статті 6 Закону № 2939 підстав для обмеження у доступі. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених указаною правовою нормою, означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Тобто стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17 лютого 2015 року у справі Гусева проти Болгарії (Guseva v. Bulgaria), заява № 6987/07, пункти 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі Гіллберг проти Швеції (Gillberg v. Sweden), заява № 41723/06, пункт 93).
Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу в наданні інформації на запит є формою втручання в право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.
За усталеною практикою ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції втручання у права заявника становитиме порушення Конвенції, якщо не відповідатиме вимогам пункту 2 статті 10. Тому варто визначити, чи було це втручання передбачене законом, чи переслідувало воно одну або декілька законних цілей, визначених у цьому пункті, та чи було воно необхідним у демократичному суспільстві задля досягнення цих цілей (див. рішення ЄСПЛ від 26 травня 2009 року у справі Кенеді проти Угорщини, заява № 31475/05, пункт 43).
Велика палата ЄСПЛ в рішенні від 08 листопада 2016 року у справі Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary) (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункти 158-170):
1) мета запитувача. Потрібно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії із суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;
2) природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;
3) роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;
4) готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.
Приписами частин першої, другої, четвертої статті 6 Закону № 2939 визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів першого - третього частини другої статі 6 Закону.
Ці вимоги є трискладовим тестом, який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. Доступ до інформації може бути обмежено за умови додержання сукупності всіх трьох підстав.
Положення частини другої статті 6 Закону передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону № 2939 закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженим лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі трискладового тесту.
Обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.
Також, слід звернути увагу на те, що відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник інформації у відповіді на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових трискладового тесту означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 9901/249/19, постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 806/1959/16.
Надаючи оцінку правомірності відмови відповідача у наданні інформації запитуваної ОСОБА_1 у запиті від 27.12.2023 року викладену у листі ДПС від 03 січня 2024 року № 8/ЗПІ/99-00-24-01-02-10, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
у своєму запиті на публічну інформацію від 27 грудня 2023 року б/н позивачка чітко вказала мету запиту, природу інформації та роль запитувача, а саме: 
- позивачка співпрацює з громадською організацією «Фундація ДЕЮРЕ», яка створена правниками з метою сприяння розвитку правовладдя (верховенства права) та реформ у сфері правосуддя в Україні. Громадська організація «Фундація ДЕЮРЕ» здійснює систематичну діяльність з проведення аналізу діяльності органів судової влади, систематично займається темою проведення судової реформи та доброчесності суддів; 
- інформація потрібна позивачці для здійснення громадського контролю над діяльністю судової влади та її представників. Зокрема відповідно до дисциплінарної скарги позивачки на ОСОБА_2 . Вища рада правосуддя відкрила дисциплінарне провадження (ухвала № 1363/2дп/15-23 від 20 грудня 2023 року). Саме під час кримінального провадження, що стало підставою для скарги позивачки, вона дізналася про вартість оренди квартири ОСОБА_2 , зниження якої суд визнав подарунком в розумінні антикорупційного законодавства. Вказана інформація становить суспільний інтерес, адже стосується екс-голови Верховного Суду – найвищої судової інстанції, що формує практику та є стандартом для усіх судів України. Тому дії (бездіяльність) суддів Верховного Суду, а тим паче голови такого органу, є під пильним контролем громадськості, що має на меті забезпечити гарантії проти зловживань. Для виконання своєї мети позивачці потрібна офіційна і достовірна інформація; 
- запитувана інформація не стосується чутливої персональної інформації про суддю, його особистого життя, а лише самого факту, чи він виконував свої податкові зобов`язання, тому її розголошення не може завдати шкоди приватному життю.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2657 податкова інформація - сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб`єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, встановленому Податковим кодексом України.
Згідно з підпунктом 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 ПК України платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю та стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов`язків, крім випадків, коли це прямо передбачено законами.
За змістом абзацу першого підпункту 21.1.6 пункту 21.1 статті 21 ПК України посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані не допускати розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій, покладених на контролюючі органи.
Пунктом 70.1 статті 70 ПК України визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).
Згідно з приписами пункту 70.3 статті 70 ПК України до інформаційної бази Державного реєстру включаються такі дані про фізичних осіб, зокрема: джерела отримання доходів; об`єкти оподаткування; сума нарахованих та/або отриманих доходів; сума нарахованих та/або сплачених податків; інформація про податкову знижку та податкові пільги платника податків.
За змістом підпункту 70.15.2 пункту 70.15 статті 70 ПК України відомості з Державного реєстру є інформацією з обмеженим доступом.
Із запиту ОСОБА_1 від 27.12.2023 року вбачається, що позивачка просила відповідача надати їй інформацію щодо подання податкової звітності та сплати податків суддею (екс-головою) Верховного Суду ОСОБА_2 . 
Отже, запитувана позивачкою інформація є інформацією з обмеженим доступом (конфіденційною інформацією), а особа, якої ця інформація стосується, має право на її нерозголошення, проте, крім випадків, коли це прямо передбачено законами.
Один із таких випадків встановлено статтею 29 Закону № 2657, частиною першою якої передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. 
У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2010 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» відзначено, що з урахуванням положень частини першої статті 7 Закону № 2939, частини другої статті 21 Закону № 2657 та статті 32 Конституції України конфіденційна інформація може поширюватись, зокрема у випадку, коли розголошення конфіденційної інформації відповідає суспільному інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає шкоду, яку може бути завдано особі поширенням її конфіденційної інформації. Таке поширення здійснюється відповідно до статті 29 Закону № 2657 після застосування трискладового тесту. 
З урахуванням положень частини другої статті 29 Закону № 2657 предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
Перелік видів інформації, що може бути предметом суспільного інтересу, не є вичерпним.
З огляду на характер суспільно необхідної інформації законодавство не надає вичерпного визначення цього поняття. Гнучкість законодавства в цьому аспекті виправдано надає судам можливість визначати, чи є конкретна інформація суспільно необхідною, з врахуванням індивідуальних обставин справи.
Отже, оцінюючи конкретну інформацію на предмет наявності суспільного інтересу до неї, суди повинні застосовувати певні критерії.
Наприклад, інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє:
1) дискусії з питань, що хвилюють суспільство чи його частину, необхідності роз`яснення питань, які важливі для актуальної суспільної дискусії;
2) з`ясуванню та розумінню причин, які лежать в основі рішень, які приймає державний орган, орган місцевого самоврядування, його службова чи посадова особа;
3) посиленню підзвітності і підконтрольності влади суспільству загалом, у тому числі шляхом забезпечення прозорості процесу підготовки і прийняття владних рішень;
4) дієвому контролю за надходженням та витрачанням публічних коштів, розпорядженням державним або комунальним майном, розподіленням соціальних благ;
5) запобіганню розтраті, привласненню публічних коштів і майна, запобіганню незаконному особистому збагаченню публічних службовців;
6) захисту навколишнього середовища, виявленню завданої або можливої шкоди екології, обізнаності суспільства про дійсний стан довкілля та чинники, які на нього впливають;
7) виявленню ризиків для здоров`я людей, для громадської безпеки і порядку, запобігання їм та їх наслідкам;
8) виявленню шкідливих для людини наслідків діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб;
9) інформуванню про діяльність органів публічної влади (державних органів, органів місцевого самоврядування), про їхні внутрішні правила, організацію роботи тощо;
10) інформуванню про діяльність та поведінку публічних осіб, тобто осіб, які обіймають посади публічної служби та/або користуються публічними ресурсами, а також, у ширшому значенні, осіб, які відіграють певну роль у громадському житті - в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи у будь-якій іншій сфері;
11) викриттю недоліків у діяльності органів публічної влади, їхніх працівників;
12) виявленню порушень прав людини, зловживання владою, корупційних правопорушень, неетичної поведінки публічних службовців, невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) ними своїх обов`язків, дискримінації за будь-якою ознакою;
13) інноваціям, науковим дослідженням;
14) економічному розвитку, підприємницькій діяльності, інвестиціям;
15) виявленню фактів введення громадськості в оману.
Крім того, чи є інформація суспільно необхідною, суди повинні враховувати, зокрема:
особу запитувача. Якщо інформацію запитує журналіст або особа, яка, користуючись сучасними засобами комунікації, створює площадку для суспільного обговорення важливих питань, систематично інформує суспільство про суспільні події, представник громадської організації, це є додатковим аргументом на користь наявності суспільного інтересу запитуваної інформації;
наявність суспільної дискусії на момент отримання розпорядником інформації запиту (стосується актуальної дискусії, яка ведеться, наприклад, у засобах масової інформації, парламенті чи місцевій раді);
чим менша ймовірність завдання шкоди, тим більша перевага надається розкриттю інформації;
якщо інформація стосується публічного діяча або особи, яка претендує на зайняття публічної посади, то це додатковий аргумент на користь розкриття інформації. Така інформація може бути обмежена в доступі лише через серйозні обставини та високу ймовірність завдання істотної шкоди. Публічними діячами у цьому контексті можуть вважатись особи, які обіймають посади публічної служби (посади в державних органах, органах місцевого самоврядування) або користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Чим вищою є посада публічної служби, яку займає особа або на яку претендує особа, тим меншою є можливість обмеження доступу до інформації про неї.
Суд першої інстанції вирішуючи питання про наявність чи відсутність суспільного інтересу у межах розглядуваних правовідносин, взяв до уваги те, що запитувана позивачкою інформація щодо подання податкової звітності та сплати податків стосувалася екс-голови Верховного Суду ОСОБА_2 , який станом на момент звернення позивачки до ДПС України із відповідним запитом був суддею Верховного Суду, тобто особою, уповноваженою на виконання функцій держави.
Тому хоч і запитувана інформація є інформацією з обмеженим доступом (конфіденційною інформацією) та обмеження доступу до неї відповідає захисту права на приватність цієї особи, ймовірну шкоду переважає право громадськості знати цю інформацію, оскільки мова йде про службовця, наділеного владними повноваженнями, оплата праці якого здійснюється за рахунок бюджетних коштів.
Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що станом на момент звернення позивачки до відповідача з відповідним запитом вже було ухвалено судове рішення – постанову Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2023 року у справі № 757/50993/23-п, в якій суд встановив, що «… ОСОБА_1, будучи суддею, Головою Верховного Суду, нехтуючи правилами, що визначені ч. 1 ст. 24 Закону, та порушуючи абз. 1 ч. 2 ст. 23 Закону, приймав кожного місяця подарунки від ОСОБА_2, що задовольняли його приватний інтерес (оплата оренди квартири на вигідних для нього умовах, за ціною, що нижча від мінімальних ринкових цін), недоплативши (зберіг власні кошти) на суму подарунку 906600 грн, а отже, отримав по суті дозвіл від ОСОБА_2 на їх збереження, чим порушив обмеження, передбачене ч. 2 ст. 23 Закону.
Печерського районного суду міста Києва у рішенні від 26 грудня 2023 року встановлено наявність в таких діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-5 КупАП - порушення встановлених законом обмежень щодо одержання подарунків…».
Вказані вище обставини стали відомими необмеженому колу осіб через масове її поширення у засобах масової інформації, що є загальновідомим фактом та не потребує доказування.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що запитувана інформація є необхідною позивачці для реалізації її функції сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань і цю інформацію позивачка запитувала інформацію в цілях задоволення суспільного інтересу.
Проаналізовані вище норми права дозволяють прийти до висновку, що відмова ДПС України у задоволенні запиту на публічну інформацію ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року б/н на підставі пункту другого частини другої статті 22 Закону № 2939 є протиправною.
Як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.
Інших доводів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог позивач не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року у справі № 380/12375/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук