Справа № 352/2297/13-ц 
Провадження № 22-ц/4808/1243/25 
Головуючий у 1 інстанції ОЛІЙНИК М. Ю. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2025 року                                                                        м. Івано-Франківськ 
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів - Девляшевського В.А., Томин О.О.,
за участю секретаря - Кузів А.В.
учасники справи
позивач -  Державна іпотечна установа
відповідачі -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи
на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2025 року, ухвалене судом в складі судді Олійника М.Ю.,
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси і Кредит» правонаступником прав і обов`язків якого є Державна іпотечна установа до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:
У серпні 2013 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 грудня 2005 року між ПАТ «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 771pv7-05 згідно якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 27 700 доларів США в тимчасове користування на умовах забезпечення зворотності, строковості, платності з оплатою за процентними ставками, встановленими кредитним договором з кінцевим терміном погашення до 15.12.2025 р.
Згідно п.6.1 кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник повинен сплачувати пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. 
Забезпеченням виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором згідно договору поруки від 15 грудня 2005 року стало зобов`язання поручителя – ОСОБА_1 відповідати як солідарний боржник перед банком за невиконання позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору № 771pv7-05 від 15 грудня 2005 року. 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 25 липня 2013 року заборгованість за кредитним договором становить 762 248,99 грн, з якої: сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту – 24720, 55 дол США в гривневому еквіваленті - 197 591,36 грн, сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту – 2053, 82 дол США, в гривневому еквіваленті - 16 416,18 грн, сума строкової заборгованості по відсотках – 214, 19 дол США, в гривневому еквіваленті –
1 712,02 грн, сума простроченої заборгованості по відсотках – 13424, 57 дол США, в гривневому еквіваленті 107 302,59 грн, сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії – 10   625,20 грн, сума пені за прострочення заборгованості по кредиту, відсотках та комісії – 428 601,64 грн.
Позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів вказану суму заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2013 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» 762 248,99 грн заборгованість за кредитним договором та 3 441 грн судових витрат.
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2019 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» його правонаступником – Державною іпотечною установою.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2025 року скасовано заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2013 року, залучено до участі в справі правонаступника первісного позивача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на Державну іпотечну установу.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором в сумі 762 248,99 грн та витрати на сплаті судового збору у розмірі 3441, 00 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволені позовних вимог Державної іпотечної установи до поручителя ОСОБА_1 , Державна іпотечна установа подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що висновки, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, судом не з`ясовано всі істотні обставини справи та не надано належної оцінки доказам, представленим в обґрунтування підстав заявленого позову. 
Скаржник посилається  на те, що в ч.2 розділу ІІ прикінцевих  та перехідних положеннях Закону України «Про внесення змін  до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 року № 2478 –VIII зазначено, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення в його дію, крім частини 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Згідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. 
Щодо поручителя 26 грудня 2013 року ухвалено заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, яке наразі переглянуто. Звертає увагу апеляційного суду на те, що подача позову перервала строк позовної давності. ОСОБА_1 добровільно виконувала вищезазначене рішення, в результаті чого від поручителя ОСОБА_1 на рахунки нового кредитора Державної іпотечної установи з 08.09.2021 року по 04.03.2025 рік отримано 25644,27 грн. Вищезазначеними платежами поручитель ОСОБА_1 перервала строки позовної давності по основному зобов`язанню, в тому числі, і по договору поруки. 
При укладанні договору поруки сторони включили до нього умову про дію договору поруки до повного виконання основного зобов`язання. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі.
Скаржник посилається на те, що підстави для припинення поруки відсутні, оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами до поручителя в межах позовної давності кредитування, оскільки дія кредитного договору припиняється 15 грудня 2025 року. 

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу в межах її доводів .

У судове засідання ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час судового засідання повідомлялися у визначеному законом порядку. На адресу ОСОБА_1 апеляційним судом направлялися судові повістки повідомлення, які повернулися з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Представник ОСОБА_4 повідомлений про дату та час судового засідання належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся у визначеному законом порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Із змісту апеляційної скарги позивача вбачається, що рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2025 року оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_1 . В частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 рішення не оскаржується, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині, а саме в частині відмови у стягненні кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що банк змінив дату виконання основного зобов`язання шляхом направлення претензії, зокрема, поручителю ОСОБА_1 та не звернувся до суду з позовом до останньої в строк встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що свідчить про припинення поруки і відсутність у поручителя зобов`язань з погашення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15 грудня 2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 771pv7-05, згідно якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 27700 доларів США в тимчасове користування на умовах забезпечення зворотності, строковості, платності з оплатою за процентними ставками, встановленими кредитним договором з кінцевим терміном погашення до 15 грудня 2025 року. 
Згідно пункту 3.2 кредитного договору позичальник зобов`язується щомісяця в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості.
Порядок сплати процентів за користування кредитними коштами визначений розділом 4 кредитного договору.
Згідно п.6.1. кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник повинен був сплачувати пеню в розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.
Забезпеченням виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, згідно договору поруки від 15.12.2005, стало зобов`язання поручителя – ОСОБА_1 відповідати як солідарний боржник перед банком за невиконання позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору № 771pv7-05 від 15 грудня 2005 року.
Відповідно до пункту 3.4. кредитного договору №771рv7-05 від 15 грудня 2005 року наслідками порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.
Згідно з розрахунком, станом на 25 липня 2013 року заборгованість за кредитним договором становить 762 248,99 грн, з якої: сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту – 197591,36 грн, сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту – 16 416,18 грн., сума строкової заборгованості по відсотках – 1712,02 грн, сума простроченої заборгованості по відсотках – 107302,59 грн, сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії – 10 625,20 грн, сума пені за прострочення заборгованості по кредиту, відсотках та комісії – 428 601,64 грн.
03 квітня 2009 року ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулося до позичальника ОСОБА_2 з листом-попередженням №1320/7 про наявність заборгованості за кредитним договором.
17 вересня 2009 року ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» направило поручителю ОСОБА_1 лист-вимогу №1441/7 про необхідність погашення суми заборгованості за кредитним договором № 771pv7-05, який був отриманий ОСОБА_1 26.09.2029 року.
    Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
          За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Суд першої інстанції встановив що 15 грудня 2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 771pv7-05, згідно якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 27700 доларів США в тимчасове користування на умовах забезпечення зворотності, строковості, платності з оплатою за процентними ставками, встановленими кредитним договором з кінцевим терміном погашення до 15 грудня 2025 року. 
За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
 Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
  У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).
Судом встановлено, що 15 грудня 2005 року між ПАТ «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір майнової поруки №1, згідно з умовами якого поручитель зобов`язалася перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» як кредитором відповідати за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.
 Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
   Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
 Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.
Судом встановлено, що відповідно до пункту 3.1. договору майнової поруки у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором у зазначені у договорі строки, поручитель зобов`язується не пізніше 2-х банківських днів з моменту повідомлення його кредитором (письмового або телетрасмісійного) про невиконання боржником прийнятих на себе зобов`язань сплатити грошову суму, яку вимагає кредитор, шляхом її перерахування на рахунок кредитора будь-яким способом, вказаним кредитором.
Згідно п.5.1 договору майнової поруки №1 від 15 грудня 2005 року порука припиняється із припиненням зобов`язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за Кредитним договором не заявив позовні вимоги до поручителя.

    Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).
  Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя такий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц.
 Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Такий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.
У постанові Великої Палати Верховного Суд від 22 серпня 2018 року справі №2-1169/11 зазначено, що  з огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).
Згідно п.3.2 кредитного договору позичальник зобов`язується щомісяця в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредиту у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 305, 00 доларів США
Як встановлено судом 03 квітня 2009 року ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулося до позивальника ОСОБА_2 з листом-попередженням №1320/7 про наявність заборгованості за кредитним договором.
17 вересня 2009 року ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» направило поручителю ОСОБА_1 лист-вимогу №1441/7 про необхідність погашення суми заборгованості за кредитним договором № 771pv7-05 в строк до 26 вересня 2009 року. Вказану вимогу відповідачка ОСОБА_1 отримала 26 вересня 2009 року.
Відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то з урахуванням змісту частини четвертої статті 559 цього кодексу зазначені вище правила мають застосовуватися і до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення коштів поза межами цього строку (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).
       Судом встановлено, що внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору позивач пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором і вказав у вимозі, що ця заборгованість має бути погашена 26 вересня 2009 року. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що банк направивши лист вимогу про дострокове погашення кредиту змінив строк виконання основного зобов`язання та мав пред`явити вимоги до поручителя протягом шести місяців з починаючи з 26 вересня 2009 року, натомість позивач звернувся в суд з позовом 19 серпня 2013 року, тобто з пропуском встановленого ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) строку. 
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що порука не припинена, оскільки зобов`язання по кредитному договору не виконані в повному обсязі не заслуговують на увагу.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся з позовними вимогами до поручителя в межах строку кредитування, оскільки дія кредитного договору припиняється 15 грудня 2025 року, оскільки позивач направивши вимогу про дострокову сплату боргу змінив строк кредитування, а тому відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) порука є припиненою.
Посилання скаржника на те, що згідно ч.2 розділу ІІ прикінцевих  та перехідних положеннях Закону України «Про внесення змін  до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 року № 2478 –VIII зазначено, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення в його дію, крім частини 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» колегія не приймає до уваги, оскільки позивач звернувся в суд з позовом 19.08.2013 року і до даних правовідносин підлягає застосуванню ч.4 ст.559 ЦК України в редакції на час звернення до суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2025 року в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування в оскаржуваній частині по доводам апеляційної скарги не має.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, колегія судів не здійснює перерозподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384, ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишити без задоволення.
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 06 листопада 2025 року.

Головуючий                                                 В.М. Луганська

Судді В.А. Девляшевський

О.О. Томин
Судді:        В.А.