ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2025 року                                                                  
м. Київ
справа № 200/26960/15
провадження № 61-5689св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА»
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - Приватна виробничо-торгівельна фірма «КРІОЛІТ-ДНІПРО»,
відповідачі за зустрічним позовом: Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності», Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги Приватної виробничо-торгівельної фірми «КРІОЛІТ-ДНІПРО» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 16 листопада 2023 року під головуванням судді Куцевола В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2024 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА», Приватної виробничо-торгівельної фірми «КРІОЛІТ-ДНІПРО» про захист авторського права та стягнення компенсації, штрафу, заборону вчиняти певні дії та зустрічним позовом Приватної виробничо-торгівельної фірми «КРІОЛІТ-ДНІПРО» до ОСОБА_1 , Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА» про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію авторського права на твір,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просила: 
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА» (далі - ТОВ «ОМЕГА») компенсацію у розмірі 100 мінімальних заробітних плат, яка на дату звернення із позовною заявою дорівнює 137 000 грн за оприлюднення дизайну шляхом продажу;
- стягнути з ТОВ «ОМЕГА» компенсацію у розмірі 100 мінімальних заробітних плат, яка на дату звернення із позовною заявою дорівнює 137 000 грн за розповсюдження у торговій мережі;
- стягнути з ТОВ «ОМЕГА» компенсацію у розмірі 100 мінімальних заробітних плат, яка на дату звернення із позовною заявою дорівнює 137 000 грн за рекламування;
- стягнути з ТОВ «ОМЕГА» компенсацію у розмірі 100 мінімальних заробітних плат, яка на дату звернення із позовною заявою дорівнює 137 000 грн за розміщення товару у мережі Інтернет у вигляді, доступному для публічного використання;
- стягнути з Приватної виробничо-торгівельної фірми «КРІОЛІТ-ДНІПРО» (далі - ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО») компенсацію у розмірі 100 мінімальних заробітних плат, яка на дату звернення із позовною заявою дорівнює 137 000 грн за перекручування авторського дизайну;
- стягнути з приватної виробничо-торгівельної фірми «КРІОЛІТ-ДНІПРО» компенсацію у розмірі 100 мінімальних заробітних плат, яка на дату звернення із позовною заявою дорівнює 137 000 грн за відтворення авторського дизайну у матрицях для виготовлення печива;
- стягнути з ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» компенсацію у розмірі 100 мінімальних заробітних плат, яка на дату звернення із позовною заявою дорівнює 137 000 грн за оприлюднення авторського дизайну шляхом виробництва;
- стягнути з ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» компенсацію у розмірі 100 мінімальних заробітних плат, яка на дату звернення із позовною заявою дорівнює 137 000 грн за розповсюдження у торговій мережі;
- стягнути з ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» компенсацію у розмірі 100 мінімальних заробітних плат, яка на дату звернення із позовною заявою дорівнює 137 000 грн за розміщення товару у мережі Інтернет у вигляді, доступному для публічного використання;
- стягнути з ТОВ «ОМЕГА» штраф у розмірі 10 % від суми компенсації, який на дату звернення із позовною заявою дорівнює 55 120 грн;
- стягнути з ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» штраф у розмірі 10 % від суми компенсації, який на дату звернення із позовною заявою дорівнює 68 900 грн;
- заборонити ТОВ «ОМЕГА» у будь-якій формі використовувати зображення дизайну печива «Дніпро» повністю або їх частин при продажу, у рекламі та ін., у тому числі шляхом розміщення зображень в мережі Інтернет;
- заборонити ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» у будь-якій формі використовувати, змінювати або спотворювати будь-яким способом зображення дизайну печива «Дніпро» - повністю або їх частин при виробництві (використання матриць для випічки), при продажу, у рекламі та ін., у тому числі шляхом розміщення зображень на формах для випікання кондитерських виробів та шляхом розміщення зображень в мережі Інтернет.
В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що вона у спадщину після смерті ОСОБА_2 отримала майнові права авторського права на розробку дизайну «ІНФОРМАЦІЯ_4», що належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, виданого Державною службою інтелектуальної власності України за № НОМЕР_1 від 17 квітня 2012 року.
Відповідачі незаконно використали авторське право на дизайн печива «Дніпро», що з боку ТОВ «ОМЕГА» виразилось у оприлюдненні авторського дизайну шляхом продажу, розповсюдженні у торговій мережі, рекламуванні, розміщенні твору у мережі Інтернет у вигляді, доступному для публічного використання, а з боку ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» у перекручуванні авторського дизайну, відтворенні авторського дизайну у матрицях для виготовлення печива, оприлюдненні авторського дизайну шляхом виробництва, розповсюдженні у торговій мережі, розміщенні твору у мережі Інтернет у вигляді, доступному для публічного використання. 
У листопаді 2021 року ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» звернулася до суду із зустрічною позовною заявою в якій просила визнати протиправним та скасувати рішення Державної служби інтелектуальної власності України про реєстрацію авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3» (заявка від 16 лютого 2012 року № 43512, свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 , дата реєстрації - 17 квітня 2021 року). 
В обґрунтування посилалося на те, що рішення Державної служби інтелектуальної власності України про реєстрацію авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3» підлягає скасуванню з огляду на те, що воно ухвалене з порушенням Порядку державної реєстрації авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року за № 1756, а саме п. 6, яким встановлено, обов`язковість наявності у заявці на реєстрацію авторського права примірника твору (оприлюднений чи неоприлюднений) у матеріальній формі (п. 15 цього Порядку), а також документа, що свідчить про факт і дату оприлюднення твору. Крім того зазначено, що оскаржуване рішення ухвалене за результатами розгляду заявки, яка має виправлення та містить недостовірну інформацію, а також за відсутності документів, підтверджуючих факт створення ОСОБА_2 зазначеного твору 
27 березня 1967 року, що є також порушенням положень статті 437 ЦК України і частини другої статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (у редакції станом на 09 травня 2011 року).
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 16 листопада 
2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. 
Стягнув з ТОВ «ОМЕГА» на користь ОСОБА_1 компенсацію за порушення майнових авторських прав у розмірі 137 800 грн. Стягнув з ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» на користь ОСОБА_1 компенсацію за порушення майнових авторських прав у розмірі 137 800 грн.
Стягнув з ТОВ «ОМЕГА» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 
1 945,76 грн.
Стягнув з ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 945,76 грн.
Зустрічний позов ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» залишив без задоволення.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 19 березня 2024 року апеляційні скарги ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» та ТОВ «ОМЕГА» залишив без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2023 року без змін.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вважали, що відповідачі порушили права ОСОБА_1 , як особи, якій передано у спадщину майнові права авторського права ОСОБА_2 на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3 » (свідоцтво від 14 квітня 2012 року № НОМЕР_1 ), що виразилося в оприлюдненні авторського дизайну шляхом продажу; розповсюдженні у торговій мережі, рекламуванні, перекручуванні авторського дизайну, відтворенні авторського дизайну у матрицях для виготовлення печива, оприлюдненні авторського дизайну шляхом виробництва.
Щодо вимог зустрічного позову, суди вказали такі мотиви.
Звернувшись з цим позовом до суду, ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» зазначала, що оспорювана реєстрація авторського права порушує її права на твір.  
Суди зауважили, що у сфері авторського права одним з принципів є принцип автоматичної охорони: охорона творові надається автоматично (фактом створення твору) і не залежить від його реєстрації, депонування, проведення експертиз та інших дій. Для набуття авторського права не вимагається реєстрації твору чи будь-якого спеціального його оформлення, а також виконання інших формальностей. Застосування недійсності реєстрації у сфері інтелектуальної власності, як способу захисту, ефективне для тих випадків, за яких для набуття виключного права застосовується реєстраційна система набуття прав, а в інших випадках такий спосіб не присікає порушення цивільних прав та інтересів і не відновлює їх.
Наявність патенту у відповідача з 2011 року не звільняє його від обов`язку не порушувати майнові права ОСОБА_1 , як особи, яка у 2013 році набула в порядку спадкування авторські права ОСОБА_2 на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3» і не виключає порушення останніх, оскільки, майнові права авторського права на твір і право на промисловий зразок з використанням останніх - це різні поняття. 
Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції визнав факт створення ОСОБА_2 27 березня 1967 року твору «ІНФОРМАЦІЯ_3», який фактично є недоведеним, оскільки жоден з доказів не підтверджує факт створення ОСОБА_2 27 березня 1967 року твору «ІНФОРМАЦІЯ_3» з тих підстав, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2014 року у справі № 331/4940/14, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 
від 16 квітня 2015 року, та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва 
від 31 липня 2015 року був встановлений факт створення ОСОБА_2 об`єкта авторських прав. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг
У квітні 2024 року представник ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» директор Клименко К. І. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2024 року в якій просив оскаржені судові рішення в частині стягнення з заявника на користь ОСОБА_1 компенсації за порушення майнових авторських прав у розмірі 137 800 грн та залишення зустрічного позову ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» скасувати, а у справі ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені первісного позову в частині стягнення з заявника на користь ОСОБА_1 компенсації за порушення майнових авторських прав у розмірі 137 800 грн відмовити, а позовні вимоги зустрічної позовної заяви ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» задовольнити повністю.
У квітні 2024 року представник ТОВ «ОМЕГА» генеральний директор Безуглий В. А. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2024 року в якій просив оскаржені судові рішення в частині стягнення з заявника на користь ОСОБА_1 компенсації за порушення майнових авторських прав у розмірі 137 800 грн скасувати, а у справі ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені первісного позову в частині стягнення із ТОВ «ОМЕГА» на користь ОСОБА_1 компенсації за порушення майнових авторських прав у розмірі 137 800 грн відмовити.
Наведені в касаційних скаргах доводи містили підстави, передбачені пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Представник ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО», як підставу касаційного оскарження зазначав, що наразі відсутній висновок щодо застосування норм статей 422 та 437 ЦК України у подібних правовідносинах, а саме щодо підстав виникнення та набуття права інтелектуальної власності та яким чином належить підтверджувати факт створення автором твору образотворчого мистецтва у визначену автором дату.
Також відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм Закону України «Про авторське право і суміжні права», а саме щодо питання авторського права на твір, створений у 1967 році, а також відсутній висновок щодо застосування пунктів 6, 13, 16 Порядку державної реєстрації авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 
від 27 грудня 2001 року № 1756, а саме щодо питання скасування рішення про державну реєстрацію авторського права на твір у зв`язку з порушенням пунктів 6, 13, 16 Порядку через внесення заявником недостовірної інформації в заявку про реєстрацію авторського права на твір, ненадання примірника твору, ненадання документа про оприлюднення твору та за відсутності достовірних доказів створення цього твору автором в зазначений час за зустрічною позовною заявою особи, яка не являється суб`єктом авторського права.
Також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання про обов`язковість зазначення автора на оригіналі або на примірнику твору, оскільки позивач за первісним позовом не надав суду ні оригіналу, а ні примірника твору «ІНФОРМАЦІЯ_3» із зазначенням автора цього твору, а зображення, наявне в матеріалах заявки на державну реєстрацію цього твору не має зазначення автора та не відповідає назві зареєстрованого твору.
Касаційна скарга також містить арґумент про те, що на думку представника заявника, за фактичних обставин цієї справи обставина авторства ОСОБА_2 твору «ІНФОРМАЦІЯ_3» повинна встановлюватись та доводитись за допомогою загальних засобів доказування у межах розгляду цієї справи, суди також не встановили, що саме є об`єктом авторського права, адже «Розробка…» відсутня в переліку об`єктів авторського права.
Вважає, що суди дійшли помилкового висновку про те, що факт створення 
ОСОБА_2 об`єкта авторських прав встановлено рішенням у справі 
№ 760/27853/14-ц. 
Суди також не прийняли до уваги ту обставину, що ТОВ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» не виготовляло та не поставляло для реалізації в торгівельну мережу ТОВ «ОМЕГА» ІНФОРМАЦІЯ_4-К» у вигляді, відмінному від запатентованого зразка. Надані позивачем фотознімки не підтверджують виготовлення зображеного на них печива саме ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО», як і реалізацію зображеного печива в торгівельній мережі ТОВ «ОМЕГА».
Представник ТОВ «ОМЕГА» вважає, що наразі відсутній висновок Верховного Суду  щодо питання застосування частини четвертої статті 82 ЦПК України та частини сьомої статті 82 ЦПК України, а саме щодо пріоритету частини сьомої статті 82 ЦПК України, як спеціальної норми, стосовно частини четвертої статті 82 ЦПК України.
Також представник ТОВ «ОМЕГА» зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування Закону України «Про авторське право і суміжні права» у подібних правовідносинах, а саме щодо питання можливості захисту авторського права на твір, створений у 1967 році та застосування приписів частини першої статті 435 ЦК України щодо питання про обов`язковість зазначення автора на оригіналі або на примірнику твору. 
Суди не звернули увагу на ту обставину, що особисті немайнові права інтелектуальної власності та майнові права інтелектуальної власності є різними за змістом і є незалежними одні від одних, що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, однак суд першої інстанції, рішенням у справі № 760/27853/14-ц відмовив у задоволенні позову ТОВ «ФАБРИКАНТ», оскільки позивач не надав доказів спростування авторства ОСОБА_2 на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3» (дата створення - 27 березня 1967 рік), або доказів того, що автором твору є інша особа. 
Вказує, що судами у справі № 760/27853/14-ц не досліджувалась обставина про те, кому належить майнові права на твір, який був створений у 1967 році. Також ця обставина не досліджувалась і у справах № 760/9618/16-ц та № 332/3136/20 на які покликаються суди.
Представник касатора вказує, що у заявці на реєстрацію авторського права на твір відсутній документ, що свідчить про факт і дату оприлюднення твору. Надана позивачем за первісним позовом рецептура не містить опису форми та дизайну твору, а автором рецептури вказана інша особа, отже заява ОСОБА_2 містить недостовірну інформацію, що свідчить також про порушення органом реєстрації при прийнятті рішення про реєстрацію авторського права на твір.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому у червні 2024 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» Поліщук Н. В. касаційну скаргу ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» просила залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову без змін.
Представник відповідача за зустрічним позовом вказує, що суди правильно здійснили посилання на рішення у справі № 760/27853/14-ц, де предметом спору було дослідження дотримання механізму реєстрації авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3 » за свідоцтвом України від 17 квітня 2012 року № НОМЕР_1 , яким встановлено, що здійснення реєстрації авторського права на твір та видача свідоцтва здійснене в межах  правових норм, чинних на момент реєстрації.
Також місцевий суд дійшов правильного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, що є окремою підставою для відмови у задоволені позову, адже реєстрація може здійснюватись на вимогу суб`єкта авторського права, але вона не має правовстановлюючого характеру.
Додатково зауважує, що авторське право на твір виникає внаслідок його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. При цьому суб`єкт авторського права для засвідчення авторства на оприлюднений чи неоприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 03 травня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. 
04 червня 2024 року цивільна справа № 200/26960/15 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 2013 року, яке видане державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ужвою Т. М. на підставі заповіту, посвідченого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 листопада 1999 року за реєстром № 5-2067, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її донька - ОСОБА_1 . 
Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається, в тому числі з: майнових прав авторського права на збірник творів художнього дизайну « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, виданого Державною службою інтелектуальної власності України 14 серпня 2012 року за № НОМЕР_2 ; майнових прав авторського права на розробку дизайну «ІНФОРМАЦІЯ_4», що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, виданого Державною службою інтелектуальної власності України 17 квітня 2012 року за № НОМЕР_1 .
Суди встановили, що реєстраційна справа, за якою видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 містить: копію заяви ОСОБА_2 про реєстрацію авторського права на твір (заявка № НОМЕР_3 ), у якій зазначено: вид та назва твору - «ІНФОРМАЦІЯ_4» (Розробка дизайну); галузь творчої діяльності - мистецтво; анотація або реферат твору - дизайн печива « Дніпро » відображає його значення долі українського народу. Прямокутна форма збільшена, напис посередині великими літерами і поверхня у вигляді високих дніпрянських хвиль підкреслює його велич. Об`єднання хвиль в оригінальний орнамент символізує його об`єднуюче значення; відомості про оприлюднення твору (опублікування, сповіщення, виконання, показ тощо) - було надано опис форми та дизайну та вказано автора ОСОБА_2 ; прізвище, ім`я, по батькові першого автора - ОСОБА_2 ; суть авторства - розробка дизайну. Вказана заява зареєстрована у Службі інтелектуальної власності України 16 лютого 2012 року.
Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 , яке видане головою Державної служби інтелектуальної власності України Паладій М. В., зареєстровано розробку дизайну «ІНФОРМАЦІЯ_4», автором є ОСОБА_2 . Дата реєстрації 17 квітня 2012 року.
Відповідно до копії патента на промисловий зразок № НОМЕР_4 , який виданий головою Державного департаменту інтелектуальної власності ОСОБА_3 та зареєстрований в Державному реєстрі патентів України на промислові зразки 
10 січня 2011 року, запатентований промисловий зразок печива з надписом 
«ДНІПРО-К», власником якого є ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО».
ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» взяло на себе зобов`язання здійснювати поставки ТОВ «ОМЕГА» печива «ДНІПРО-К», що підтверджується копією договору поставки 
від 21 листопада 2013 року № СТМ 903.
Відповідно до копії свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_5 , яке видане головою Державного департаменту інтелектуальної власності ОСОБА_3 , 
10 травня 2011 року ТОВ «Омега» зареєстроване в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, торгівельну марку «Вигода».
Згідно висновку експерта з питань інтелектуальної власності від 27 грудня 2017 року № 197/17 у зображеннях печива «Дніпро-К», знімки яких долучені до матеріалів цивільної справи на а. с.19, 44, 168, 175, 209, 211, 214, 218 має місце відтворення твору «ІНФОРМАЦІЯ_3 » (свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір від 17 квітня 2012 року № НОМЕР_1 , виданого Державною службою інтелектуальної власності України ОСОБА_2 ;
- у зображеннях печива «Дніпро-К», знімки яких долучені до матеріалів справи на 
а. с.133-134, 160 зворотна сторона, 172, 175, 178, 229-231 не відтворено твір «ІНФОРМАЦІЯ_3 » (свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір від 17 квітня 2012 року № НОМЕР_1 , виданого Державною службою інтелектуальної власності України ОСОБА_2 .
Відповідно до матеріалів справи на а. с. 19, 44, 168, 175, 209, 211, 214, 218 у томі першому містяться зображення печива, на якому міститься напис «ДНІПРО-К» та яке реалізоване ТМ «ВИГОДА». На підтвердження факту реалізації (продажу) надані копії відповідних чеків, а також фотознімки плакатів та витяги з рекламних брошур.
Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 31 липня 2015 року, ухваленим за результатами розгляду справи № 760/27853/14-ц, предметом позову якої була правомірність дотримання механізму реєстрації авторського права на твір № НОМЕР_1 , встановлено, що здійснення реєстрації авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3» та видача свідоцтва № НОМЕР_1 на ім`я автора ОСОБА_4 здійснене в межах правових норм, чинних на момент реєстрації.
Суди встановили, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2014 року у справі № 331/4940/14, яке залишив без змін Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 квітня 2015 року, також підтверджений факт створення ОСОБА_2 об`єкта авторських прав. Встановлено, що свідоцтво видане автору ОСОБА_2 на підставі її заявки до Державної служби інтелектуальної власності України № 43512 про реєстрацію авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3» від 16 лютого 
2012 року. Визначена галузь творчої діяльності - мистецтво, зазначені об`єкти авторського права, до яких належить твір - літературні та художні твори, твори образотворчого мистецтва. При цьому, ОСОБА_2 надано опис твору, наданого на реєстрацію: «Дизайн печива «Дніпро» відображає його значення долі українського народу. Прямокутна форма збільшена, напис посередині великими літерами і поверхня у вигляді високих дніпровських хвиль підкреслює його велич. Об`єднання хвиль в оригінальний орнамент символізує його об`єднуюче значення». Крім того, ОСОБА_2 визначила дату остаточного завершення роботи над твором - 
27 березня 1967 року. До вказаної заяви наданий примірник твору, платіжний документ, що підтверджує сплату збору за підготовку до державної реєстрації, платіжний документ, що підтверджує сплату збору за оформлення і видачу свідоцтва про державну реєстрацію авторського права на твір.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.
Відповідно до абзаців 1 та 2 частини п`ятої статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах, як оприлюднений так і неоприлюднений примірник твору.
Державна реєстрація авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, здійснюється Установою відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Установа складає і періодично видає каталоги всіх державних реєстрацій.
Згідно з пунктами 6, 17 Порядку державної реєстрації авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1756 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) заявка на реєстрацію авторського права на твір обов`язково повинна містити: заяву, викладену українською мовою, що складається за формою, затвердженою Державною службою; примірник твору (оприлюднений чи неоприлюднений) у матеріальній формі, визначеній пунктом 15 цього Порядку; документ, що свідчить про факт і дату оприлюднення твору; документ про сплату збору за підготовку до реєстрації авторського права на твір або копія документа, що підтверджує право на звільнення від сплати збору; документ про сплату державного мита за видачу свідоцтва або копія документа, що підтверджує право на звільнення від сплати мита за видачу свідоцтва. Зазначений документ подається до Державної служби після одержання заявником рішення про реєстрацію авторського права на твір; довіреність, оформлену в установленому порядку, якщо заявка від імені автора або його спадкоємця подається довіреною особою, або копію довіреності, засвідченої відповідно до законодавства; документ, що засвідчує перехід у спадщину майнового права автора (якщо заявка подається спадкоємцем автора); інші документи згідно з переліком, наведеним у пунктах 8, 9 і 10 цього Порядку.
Заявка про реєстрацію авторського права або договору, який стосується права автора на твір, приймається до розгляду після одержання Державною службою усіх документів, визначених пунктами 6 і 7 цього Порядку.
Розгляд заявки і прийняття рішення про реєстрацію авторського права на твір та реєстрацію договору, який стосується права автора на твір, здійснюється протягом місяця від дати надходження до Державної служби правильно оформлених документів заявки.
Під час розгляду заявки Державна служба не проводить експертизу твору і не встановлює факт виникнення авторства.
Усталеним у цивілістичній доктрині є те, що авторське право на твір виникає з моменту об`єктивізації твору. Для набуття авторського права не вимагається реєстрації твору чи будь-якого спеціального його оформлення, а також виконання яких-небудь інших формальностей. Тобто в сфері авторського права одним з принципів є принцип автоматичної охорони: охорона творові надається автоматично (фактом створення твору) і не залежить від його реєстрації, депонування, проведення експертиз та інших дій. Цим набуття авторського права істотно відрізняється, наприклад, від набуття прав на торговельну марку (частина перша статті 494 ЦК України, стаття 10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»).
За загальним правилом в Україні застосовується реєстраційна система набуття прав на торговельну марку, що передбачає проведення формальної та кваліфікаційної експертизи.
Авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею.
Правова охорона поширюється як на оприлюднені, так і на не оприлюднені, як на завершені, так і на не завершені твори, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо).
Порушення права інтелектуальної власності, в тому числі невизнання цього права чи посягання на нього, тягне за собою відповідальність, встановлену цим Кодексом, іншим законом чи договором (стаття 431 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» встановлена презумпція авторства - за відсутності доказів іншого, автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що оскільки відповідачі не навели доказів авторства іншої особи на предмет спору, то авторство ОСОБА_4 презюмується.
Згідно із статтею 54 Конституції України кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом.
За положеннями частини першої статті 424 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.
Відповідно до частини першої статті 423 ЦК України особистими немайновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на визнання людини творцем (автором, виконавцем, винахідником тощо) об`єкта права інтелектуальної власності; 2) право перешкоджати будь-якому посяганню на право інтелектуальної власності, здатному завдати шкоди честі чи репутації творця об`єкта права інтелектуальної власності; 3) інші особисті немайнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
Частиною третьою статті 423 ЦК України визначено, що особисті немайнові права інтелектуальної власності не залежать від майнових прав інтелектуальної власності. При цьому відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про авторське право і суміжні права» особисті немайнові права автора не можуть бути передані (відчужені) іншим особам; частиною другою статті 201 ЦК України авторство віднесене до особистих немайнових благ, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автору належать такі особисті немайнові права: 1) вимагати визнання свого авторства шляхом зазначення належним чином імені автора на творі і його примірниках і за будь-якого публічного використання твору, якщо це практично можливо; 2) забороняти під час публічного використання твору згадування свого імені, якщо він як автор твору бажає залишитись анонімом; 3) вибирати псевдонім, зазначати і вимагати зазначення псевдоніма замість справжнього імені автора на творі і його примірниках і під час будь-якого його публічного використання; 
4) вимагати збереження цілісності твору і протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору або будь-якому іншому посяганню на твір, що може зашкодити честі і репутації автора.
Суди вказували, що у 1967 році (рік зазначений при реєстрації авторського права як рік створення твору «ІНФОРМАЦІЯ_3» ОСОБА_2 ) відносини щодо авторського права на території УРСР регулювалися ЦК УРСР від 1963 року.
Відповідно до статті 481 ЦК УРСР авторові твору, створеного в порядку виконання службового завдання в науковій або іншій організації, належить авторське право на цей твір.
Суди також встановили, що позивач ОСОБА_1 отримала майнові права на об`єкт інтелектуальної власності в порядку спадкування після смерті матері - 
ОСОБА_2 .
З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки судів про те, що ними встановлена належність майнових прав на об`єкт інтелектуальної власності позивачу ОСОБА_1 .
Крім того відхиляючи аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції визнав факт створення ОСОБА_2 27 березня 1967 року твору «ІНФОРМАЦІЯ_3», який фактично є недоведеним, оскільки жоден з доказів не підтверджує факт створення ОСОБА_2 27 березня 1967 року твору «ІНФОРМАЦІЯ_3», апеляційний суд зазначав, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2014 року у справі 
№ 331/4940/14, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2015 року, та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року було встановлено факт створення ОСОБА_2 об`єкта авторських прав. 
Частиною третьою статті 426 ЦК України передбачено, що використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом;
Первинним суб`єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства) (стаття 435 ЦК України).
Згідно статті 440 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на твір є: 1) право на використання твору; 2) виключне право дозволяти використання твору; 3) право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом; майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом.
Використанням твору є його: 1) опублікування (випуск у світ); 2) відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі; 3) переклад; 4) переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни; 5) включення складовою частиною до збірників, баз даних, антологій, енциклопедій тощо; 6) публічне виконання; 7) продаж, передання в найм (оренду) тощо; 8) імпорт його примірників, примірників його перекладів, переробок тощо. Використанням твору є також інші дії, встановлені законом (стаття 441 ЦК України).
Використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом (стаття 443 ЦК України).
Суб`єктами авторського права є автори творів, зазначених у частині першій статті 8 цього Закону, їх спадкоємці та особи, яким автори чи їх спадкоємці передали свої авторські майнові права (стаття 7 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).
Пунктом «а» частини першої статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їхні майнові права, визначені статтями 15, 17, 27, 39- 41 цього Закону, з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтями 21-25, 42, 43 цього Закону, а також зловживання посадовими особами організації колективного управління службовим становищем, що призвело до невиплати або неналежних розподілу і виплати винагороди правовласникам.
Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції.
При порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів і (або) об`єктів суміжних прав, використанні творів і об`єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози неправомірного використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав та інших порушеннях особистих немайнових прав і майнових прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право подавати позови до суду про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.
Пунктом « г» частини першої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що при порушенні будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права та суміжних прав мають право подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.
Відповідно до частини другої статті 432 ЦК України суд у випадках та в порядку, встановлених законом, може постановити рішення, зокрема, про: застосування негайних заходів щодо запобігання порушенню права інтелектуальної власності та збереження відповідних доказів; зупинення пропуску через митний кордон України товарів, імпорт чи експорт яких здійснюється з порушенням права інтелектуальної власності; вилучення з цивільного обороту товарів, виготовлених або введених у цивільний оборот з порушенням права інтелектуальної власності та знищення таких товарів; вилучення з цивільного обороту матеріалів та знарядь, які використовувалися переважно для виготовлення товарів з порушенням права інтелектуальної власності або вилучення та знищення таких матеріалів та знарядь; застосування разового грошового стягнення замість відшкодування збитків за неправомірне використання об`єкта права інтелектуальної власності. Розмір стягнення визначається відповідно до закону з урахуванням вини особи та інших обставин, що мають істотне значення; опублікування в засобах масової інформації відомостей про порушення права інтелектуальної власності та зміст судового рішення щодо такого порушення.
Оскільки суди встановили, що за обставин цієї справи відповідачі порушують права позивача ОСОБА_1 , як власника авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3 » (свідоцтво № НОМЕР_1 від 14 квітня 2012 року), що виразилося в оприлюдненні авторського дизайну шляхом продажу; розповсюдження у торговій мережі; рекламуванні; перекручуванні авторського дизайну; відтворенні авторського дизайну у матрицях для виготовлення печива; оприлюдненні авторського дизайну шляхом виробництва колегія суддів вважає правильними висновки про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 ЦК України.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.
Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Аналіз норм цивільного законодавства свідчить, що недійсність реєстрації як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Правовим наслідком недійсності реєстрації в сфері інтелектуальної власності по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого такою реєстрацією (тобто вважається, що не відбулося виникнення/переходу виключних прав взагалі).
Тому застосування недійсності реєстрації в сфері інтелектуальної власності, як способу захисту, ефективне для тих випадків, за яких для набуття виключного права застосовується реєстраційна система набуття прав, а в інших випадках такий спосіб не присікає порушення цивільних прав та інтересів та не відновлює їх.
У сфері авторського права одним з принципів є принцип автоматичної охорони: охорона творові надається автоматично (фактом створення твору) і не залежить від його реєстрації, депонування, проведення експертиз та інших дій. Для набуття авторського права не вимагається реєстрації твору чи будь-якого спеціального його оформлення, а також виконання яких-небудь інших формальностей. Застосування недійсності реєстрації в сфері інтелектуальної власності, як способу захисту, ефективне для тих випадків, за яких для набуття виключного права застосовується реєстраційна система набуття прав, а в інших випадках такий спосіб не присікає порушення цивільних прав та інтересів та не відновлює їх.
Викладене узгоджується із висновком про застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі 
№ 757/49265/19-ц.
З матеріалів справи відомо, що звернувшись з цим позовом ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» зазначала, що оспорювана реєстрація авторського права порушує її права на твір, які виникли раніше.  
Враховуючи, що ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» просило лише визнати протиправним та скасувати рішення Державної служби інтелектуальної власності України про реєстрацію авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3» (заявка № 43512 від 16 лютого 2012 року, свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 , дата реєстрації - 17 квітня 2021 року) колегія суддів відхиляє аргументи касаційних скарг про помилковість висновків суддів в частині ухвалення рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.
Підставами касаційного оскарження судових рішень представники заявників визначили пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми статті 82 ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми права вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Колегія суддів відхиляє аргументи касаційних скарг ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» та ТОВ «ОМЕГА» з посиланням на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України в частині відсутності висновку про підстави виникнення права на твір і його авторство та зауважує, що, як вже зазначалось вище, усталеним у цивілістичній доктрині є те, що авторське право на твір виникає з моменту об`єктивізації твору. Для набуття авторського права не вимагається реєстрації твору чи будь-якого спеціального його оформлення, а також виконання яких-небудь інших формальностей. Тобто у сфері авторського права одним із принципів є принцип автоматичної охорони: охорона творові надається автоматично (фактом створення твору) і не залежить від його реєстрації, депонування, проведення експертиз та інших дій. Авторське право виникає на підставі факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею. Правова охорона поширюється як на оприлюднені, так і на не оприлюднені, як на завершені, так і на не завершені твори, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо).
Крім того, як правильно вказували суди, ПВТФ «КРІОЛІТ-ДНІПРО» під час звернення із зустрічним позовом обрало спосіб захисту, який не призводить до відновлення прав цього позивача.
Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, представники заявників зазначали, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування приписів частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України.
Відповідно до частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Колегія суддів зазначає, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Аргумент касаційної скарги представника ТОВ «ОМЕГА» про те, що суди не врахували правових висновків, які викладені у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц колегія суддів відхиляє, оскільки за обставин наведеної справи ОСОБА_3 і ТОВ «ТРК «Рівне 1» звернулися до суду з позовом у якому зазначали, що у 2006 році творчою працею художника-постановника ТОВ «ТРК «Рівне 1» ОСОБА_3, у рамках виконання службового доручення від 05 травня 2006 року, було створено службовий твір образотворчого мистецтва «ІНФОРМАЦІЯ_1». Відповідно до договору про розподіл майнових прав на службові твори від 26 грудня 2005 року, укладеного між ТОВ «ТРК «Рівне 1» та працівником ОСОБА_3, всі виключні майнові права на вказаний твір належать ТОВ «ТРК «Рівне 1», тобто висновки викладені за інших фактичних обставин.
В решті аргументи касаційних скарг висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, фактично зводяться до спроби переоцінки доказів щодо наявності у позивача права авторського права на спірний твір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульований правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційних скарг на висновки судів не впливають і не є суттєвими.
Висновок за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційні скарги Приватної виробничо-торгівельної фірми «Кріоліт-Дніпро» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега» залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 
2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров