ПОСТАНОВА
Іменем України

29 жовтня 2025 року 
м. Київ

справа №855/11/25
адміністративне провадження № А/990/13/25  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Головуючого - Кашпур О.В.,
суддів: Жука А.В., Мацедонської В.Е., Мельник-Томенко Ж.М., Уханенка С.А.,

за участю:
секретаря судового засідання - Пушенко О.І.,
представника позивача - Заяць В.В.,
представників відповідача - Караговніка А.Ю., Шульженка Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу №855/11/25 (провадження А/990/13/25) за позовом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті до Київської Митрополії Української Православної Церкви про припинення релігійної організації, за заявою Київської Митрополії Української Православної Церкви про застосування заходів забезпечення позову,
за апеляційною скаргою Київської Митрополії Української Православної Церкви на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді Кобаля М.І., суддів Бужак Н.П., Оксененка О.М.,
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог 
1. Державна служба України з етнополітики та свободи совісті звернулася до суду з адміністративним позовом до Київської Митрополії Української Православної Церкви про припинення релігійної організації, у якому просить:
- припинити релігійну організацію Київська Митрополія Української Православної Церкви (ЄДРПОУ 21510633, зареєстровану 05.08.1991 за адресою Україна, 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 15, корпус 49), в результаті ліквідації;
-  передати майно, кошти та інші активи, що перебувають у власності релігійної організації Київська Митрополія Української Православної Церкви (ЄДРПОУ 21510633, яка зареєстрована 05.08.1991 за адресою Україна, 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 15, корпус 49), крім культового, у власність держави;
-  визначити строк для подання вимог кредиторів два місяці з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.
2. У позовній заяві позивач вказує про наявність підстав для припинення Київської Митрополії Української Православної Церкви відповідно до пункту 6 частини другої статті 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», у зв`язку із невиконанням відповідачем припису про усунення порушення, передбаченого статтею 30 вказаного Закону,  відповідно до встановленого цим Законом строку.
3.          16 вересня 2025 року Київська Митрополія Української Православної Церкви подала до Шостого апеляційного адміністративного суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд заборонити Державній службі України з етнополітики та свободи совісті надсилати приписи про усунення порушень релігійним організаціям, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою Київської Митрополії Української Православної Церкви (ідентифікаційний код згідно із ЄДРПОУ 21510633), яка визнана афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» (перелік релігійних організацій згідно з наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Н-107/11 від 17.07.2025 «Про Перелік релігійних організацій, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою Київської Митрополії Української Православної Церкви (ЄДРПОУ ідентифікаційний код згідно із 21510633) щодо якої винесено припис про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації»).
4.          На обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову відповідач посилається на очевидність порушень під час проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена. Так, відповідачем указано на те, що Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації» (у редакції Закону України від 20 серпня 2024 року № 3894-IX), на виконання якого прийнята постанова Кабінету Міністрів України від 09 травня 2025 №543 «Про затвердження Порядку проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена», а також припис Державної служби України з етнополітики та свободи совісті П-1 від 17 липня 2025 року про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації є протиправними, оскільки очевидно і прямо суперечать статті 35 Конституції України, міжнародним правовим актам та рішенням ЄСПЛ. На думку відповідача, невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду; невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
5.          Відповідач у заяві про забезпечення позову зазначає, що після прийняття наказу про визнання Київської Митрополії Української Православної Церкви афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в України заборонена, Державна служба України з етнополітики та свободи совісті має направити припис про усунення порушень релігійним організаціям щодо яких наявні ознаки афілійованості з релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена та релігійним організаціям, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою такої релігійної організації. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до вкрай негативних наслідків - зокрема, припинення 154 релігійних організацій, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою Київської Митрополії Української Православної Церкви - центрального виконавчо-розпорядчого церковного органу, релігійного адміністративного центру одного із найбільших релігійних об`єднань в Україні - Української Православної Церкви, яка включає понад 12000 парафій, сотні монастирів, єпархій, духовних навчальних закладів та благодійних установ. З огляду на вказане, відповідач уважає, що у разі відмови у задоволенні позову у цій справі про припинення діяльності Київської Митрополії Української Православної Церкви, релігійне об`єднання не зможе відновити своє порушене право, що виникло внаслідок проведеного щодо неї дослідження та ініціювання процедури припинення релігійної організації, в рамках одного провадження.
6.          Відповідач зазначає, що існують обґрунтовані підстави вважати, що за умов вжиття заходів забезпечення позову, у світлі конкретних обставин цієї справи та особливостей правового регулювання спірних відносин, також буде відповідати принципу процесуальної економії, який забезпечує відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Забезпечення позову призведе до менш негативних наслідків, ніж подальші дії відповідача, спрямовані на відновлення становища, у разі відмови в ухваленні рішення про припинення релігійної організації, яка є центральним виконавчо-розпорядчим церковним органом (релігійним адміністративним центром). Відповідно, на думку Київської Митрополії Української Православної Церкви, невжиття заходів забезпечення позову може обумовити ініціювання судових процесів щодо 154 релігійних організацій, які будуть розглядатися Шостим апеляційним адміністративним судом.
ІІ. Короткий зміст ухвали суду першої інстанції і мотиви її постановлення 
7.          Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року  у задоволенні заяви Київської Митрополії Української Православної Церкви про застосування заходів забезпечення позову відмовлено.
8.          Ухвала суду мотивована тим, що заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом  лише в межах предмета позову  та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем заявлено заходи забезпечення позову,  які не відповідають предмету спору в даній справі та є передчасними. Стосовно доводів представника відповідача про можливе порушення законних прав та інтересів 154 релігійних організацій, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою Київської Митрополії Української Православної Церкви, то суд першої інстанції визнав їх передчасними та звернув увагу на те, що вимоги щодо цих організацій не є предметом спору в даному випадку. У свою чергу, Державна служба України з етнополітики та свободи совісті не позбавлена права вирішувати справи та вчиняти дії, які визначені її компетенцією, діяти на власний розсуд, відповідно до норм чинного законодавства.
9.          З огляду на викладене, суд першої інстанції зазначив про те, що Київською Митрополією Української Православної Церкви не доведено існування обставин, визначених у статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, для вжиття судом заходів забезпечення позову, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви Київської Митрополії Української Православної Церкви про застосування заходів забезпечення позову.
ІІІ. Короткий зміст вимог апеляційної скарги
10.          Не погоджуючись із ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Київська Митрополія Української Православної Церкви звернулася до Верховного Суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про вжиття заходів забезпечення позову. 
11.          На обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що не погоджується з висновком Шостого апеляційного адміністративного суду щодо передчасності заходів забезпечення позову з огляду те, що Державною службою України з етнополітики та свободи совісті вже: 1) видано наказ Н-107/11 від 17.07.2025 «Про Перелік релігійних організацій, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою Київської Митрополії Української Православної Церкви (ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ 21510633), щодо якої винесено припис про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації». До переліку включено 154 релігійні організації; 2) видано наказ від 27.08.2025 № Н-127/11 «Про визнання Київської Митрополії Української Православної Церкви афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій»; 3) подано позов про припинення релігійної організації Київської Митрополії Української Православної Церкви. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову є передчасними та суперечать завданню адміністративного судочинства, не відповідає дійсним обставинам справи. 
12.          В апеляційній скарзі відповідач посилається на очевидність порушень під час проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена.
13.          Також відповідач зазначає, що після видання наказу від 27.08.2025 № Н-127/11 «Про визнання Київської Митрополії Української Православної Церкви афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» Державна служба України з етнополітики та свободи совісті зобов`язана направити припис релігійним організаціям, перелік яких затверджено наказом Н-107/11 від 17.07.2025. Формулювання статті 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» («надсилає припис») свідчить не про право вибору, а про обов`язок державного органу направити припис, тобто виключає наявність дискреційних повноважень Державної служби України з етнополітики та свободи совісті. Ураховуючи викладене, дії Державної служби України з етнополітики та свободи совісті у цій частині є не реалізацією дискреційних повноважень, а виконанням імперативної норми закону. Отже, застосування заходів забезпечення позову не буде втручанням в дискреційні повноваження органу виконавчої влади та перебиранням на суд повноважень Державної служби України з етнополітики та свободи совісті.
14.          На думку відповідача, забезпечення позову шляхом заборони Державній службі України з етнополітики та свободи совісті надсилати приписи про усунення порушень релігійним організаціям, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою Київської Митрополії Української Православної Церкви у світлі конкретних обставин даної справи та особливостей правового регулювання спірних відносин також буде відповідати принципу процесуальної економії, який забезпечує відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Вжиття заходів забезпечення позову не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, оскільки спрямовано виключно на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі щодо Київської Митрополії Української Православної Церкви. При цьому невжиття заходів забезпечення позову може обумовити ініціювання судових процесів щодо 154 релігійних організацій, засновником яких є Київська Митрополія Української Православної Церкви.
15.          Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції виходив з того, що Київською Митрополією Української Православної Церкви заявлено заходи забезпечення позову, які не відповідають предмету спору в даній справі. Однак, на думку відповідача, заявлені заходи забезпечення позову безпосередньо стосуються предмета спору, оскільки правовий конфлікт між позивачем і відповідачем виник внаслідок проведення Державною службою України з етнополітики та свободи совісті відносно Київської Митрополії Української Православної Церкви, на думку відповідача, упередженого та необ`єктивного дослідження, за результатами якого Київській Митрополії Української Православної Церкви винесено припис про усунення «порушень» та надалі прийнято рішення про визнання релігійної організації афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України "Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій". При цьому, Державною службою України з етнополітики та свободи совісті складено перелік релігійних організацій, які пов`язані з Київською Митрополією Української Православної Церкви та яким наразі Державна служба України з етнополітики та свободи совісті має направити припис про усунення «порушень». 
16.          Крім того відповідач указує на те, що у разі невжиття заходів забезпечення позову для релігійної організації можуть настати вкрай негативні наслідки, зокрема припинення 154 релігійних організацій, які входять до структури Київської Митрополії Української Православної Церкви - центрального виконавчо-розпорядчого церковного органу, релігійного адміністративного центру одного із найбільших релігійних об`єднань в Україні - Української Православної Церкви, яка включає понад 12 000 парафій, сотні монастирів, єпархій, духовних навчальних закладів та благодійних установ. Вжиття заходів забезпечення позову необхідне для дотримання релігійних прав мільйонів вірян Української Православної Церкви в Україні. Проте суд першої інстанції даних висновків та вимог чинного законодавства, зокрема приписів ст.ст. 150, 151 КАС України, не врахував, що призвело до прийняття необґрунтованої та незаконної ухвали від 18.09.2025 про відмову у задоволенні заяви Київської Митрополії Української Православної Церкви про забезпечення позову.
IV. Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу 
17.          Позивач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.
V. Рух справи у суді апеляційної інстанції
18.          Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Кашпур О.В., суддів Жука А.В., Мацедонської В.Е., Мельник-Томенко Ж.М., Уханенка С.А., 02 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської Митрополії Української Православної Церкви на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року у справі №855/11/25 (провадження А/990/13/25) за заявою Київської Митрополії Української Православної Церкви про застосування заходів забезпечення позову.
19.          Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Кашпур О.В., суддів Жука А.В., Мацедонської В.Е., Мельник-Томенко Ж.М., Уханенка С.А., 07 жовтня 2025 року закінчено підготовчі дії і призначено справу №855/11/25 (провадження А/990/13/25) до апеляційного розгляду у судовому засіданні на 28 жовтня 2025 року о 15:00 год в приміщенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 5.
20.          Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2025 року задоволено клопотання Акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" про дозвіл на проведення фото-, теле-, відео-, звукозапису та трансляцію судового засідання у справі №855/11/25. Дозволено представникам Акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" здійснювати фото-, теле-, відео-, звукозапис та трансляцію судового засідання у справі №855/11/25, призначеного на 28.10.2025 о 15:00 год.
21.          У судовому засідання 28 жовтня 2025 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у місті Києві проголошення судового рішення визначено датою 29 жовтня 2025 року о 10:00 год.
22.          Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року задоволено клопотання Акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" про дозвіл на проведення фото-, теле-, відео-, звукозапису та трансляцію судового засідання у справі №855/11/25. Дозволено представникам Акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" здійснювати фото-, теле-, відео-, звукозапис та трансляцію судового засідання у справі №855/11/25, призначеного на 29.10.2025 о 10:00 год.
VІ. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
23.          Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
24.          Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
25.          За правилами частин першої та другої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
26.          Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
27.          Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, дотримання дозволеного законодавством способу забезпечення позову.
28.          При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами, зокрема співмірними між негативними наслідками від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
29.          Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
30.          Звертаючись із заявою про забезпечення позову, відповідач визначив вжиття таких заходів шляхом: заборони Державній службі України з етнополітики та свободи совісті надсилати приписи про усунення порушень релігійним організаціям, зазначеним у переліку релігійних організацій, затверджений наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Н-107 від 17 липня 2025 року, які входять до структури (є частиною) або пов`язані із структурою Київської Митрополії Української Православної Церкви (ідентифікаційний код згідно із ЄДРПОУ 21510633), яка визнана афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена.
31.          У заяві про забезпечення позову у запропонований відповідачем спосіб  зазначається, що у разі невжиття заходів забезпечення позову для релігійної організації можуть настати вкрай негативні наслідки, зокрема припинення 154 релігійних організацій, які входять до структури Київської Митрополії Української Православної Церкви - центрального виконавчо-розпорядчого церковного органу, релігійного адміністративного центру одного із найбільших релігійних об`єднань в Україні.
32.          Верховний Суд звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі є припинення релігійної  організації Київської Митрополії Української Православної Церкви, у результаті ліквідації. Припинення  154 релігійних організацій, які зазначені у переліку релігійних організацій, затвердженого наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Н-107 від 17 липня 2025 року, та які є окремими юридичними особами, не є предметом цього позову.
33.          Таким чином, ураховуючи характер спірних правовідносин, колегія суддів Верховного Суду уважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що вказані доводи відповідача  про можливе порушення прав 154 релігійних організацій не можуть бути підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки не є предметом спору у цій справі.
34.          Також вказані доводи відповідача про те, що після направлення позивачем приписів вказаним релігійним організаціям, які входять до структури Київської Митрополії Української Православної Церкви, вони будуть припинені, є припущеннями, які не підтверджені належними доказами, а можливі у майбутньому порушення їх прав не є самостійною і достатньою підставою для застосування заходів забезпечення цього позову.
35.          Стосовно посилання відповідача на очевидні порушення під час проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена, які полягають у невідповідності Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (у редакції Закону України від 20 серпня 2024 року № 3894-IX), на виконання якого прийнята постанова Кабінету Міністрів України від 09 травня 2025 №543 «Про затвердження Порядку проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена», а також припису Державної служби України з етнополітики та свободи совісті П-1 від 17 липня 2025 року про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації статті 35 Конституції України, міжнародним правовим актам та рішенням ЄСПЛ, Верховний Суд зазначає, що оскарження результатів та процедури дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена,  не є предметом цього позову. Вирішення питання про відповідність Конституції України законів України належить до компетенції Конституційного Суду України.
36.          Верховний Суд зауважує, що відповідачем не наведено будь-яких прийнятних та переконливих обґрунтувань щодо очевидної протиправності в рішеннях, діях чи бездіяльності Державної служби України з етнополітики та свободи совісті.
37.          Відтак Верховний Суд уважає, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку заяві відповідача та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у її задоволенні.
38.          Твердження відповідача в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків судового рішення суду першої інстанції.
39.          Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
40.          Верховний Суд уважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції, яка є предметом перегляду в цій справі, законна та обґрунтована, висновки суду відповідають нормам процесуального права, відповідно підстави для скасування чи зміни ухвали суду відсутні.
41.          Ураховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, а тому згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Керуючись статтями 289-9, 308, 310, 312, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
1.          Апеляційну скаргу Київської Митрополії Української Православної Церкви залишити без задоволення. 
2.          Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року у справі №855/11/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Повний текст складено 03 листопада 2025 року.

Головуючий:                                                                                О. В. Кашпур
Судді:                                                                                          А.В. Жук
                                                                                          В.Е. Мацедонська
                                                                                          Ж.М. Мельник-Томенко
                                                                                          С.А. Уханенко