ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 751/8219/23
провадження № 51-2394км25 
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                                ОСОБА_1 , 
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                                    ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілої                         ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Чернігівського апеляційного суду від 06 травня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянина України, уродженець м. Чернігова, 
раніше не судимого,
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Обставини, встановлені за рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст судових рішень
 
За вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2024 року  ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3  роки. 
 
На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього ряд обов`язків, передбачених ст. 76 цього кодексу.
 
Задоволено цивільний позов  ОСОБА_10 та ухвалено стягнути з  ОСОБА_6 на її користь 500 000 грн моральної шкоди й 29 914,84 грн матеріальної шкоди.
 
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат та скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.
 
За вироком місцевого суду,  ОСОБА_6 12 липня 2023 року приблизно о 10:15 рухався на автомобілі марки «BMW» зі сторони вул. Михайла Могилянського по вул. Козацька в напрямку вул. Інструментальна у м. Чернігові, поблизу будинку 54 на вул. Козацька був неуважний, неправильно оцінив дорожню обстановку, не реагував на її зміну (пп. «б» п. 2.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) і, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не зменшив швидкості та не зупинився, щоб дати їм дорогу (п. 18.1 ПДР). Коли перед нерегульованим пішохідним переходом зменшив швидкість та в подальшому зупинився інший транспортний засіб, водій ОСОБА_6 , рухаючись по сусідній смузі, не зменшив швидкості й не зупинився, а продовжив рух, не переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека (п. 18.4 ПДР), внаслідок чого скоїв наїзд на   ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво відносно напрямку руху автомобіля.
 
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, які належать до категорії тяжких за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. У цій дорожній обстановці водій ОСОБА_6 грубо порушив вимоги пп. «б» п. 2.3 та пункти 18.1, 18.4 ПДР, що стало причиною та умовою настання ДТП.
 
Чернігівський апеляційний суд вироком від 06 травня 2025 року скасував вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_6 в частині призначеного покарання.
 
Ухвалив призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
 
Вимоги і доводи осіб, які подали касаційну скаргу та заперечення 
 
У касаційній скарзі захисник, не оскаржуючи доведеності винуватості ОСОБА_6 і правильності кваліфікації його дій, посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого. Просить змінити вирок суду апеляційної інстанції в частині призначеного покарання та застосувати до засудженого приписи ст. 75 КК; позовні вимоги ОСОБА_10 щодо стягнення моральної шкоди зменшити до 100 000 грн, а стосовно матеріальної шкоди залишити без розгляду.
 
На обгрунтування доводів указує, що апеляційний суд не урахував об`єктивно з`ясованих обставин справи, які відповідно до вимог ст. 65 КК впливають на призначення покарання, тож рішення цього суду про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства є помилковим.
 
Стверджує, що ОСОБА_6 повністю визнав винуватість та фактичні обставини, надав вичерпні визнавальні показання, щиро розкаявся у скоєному, позицію не змінював, критично осудив свої дії, висловив щирий жаль стосовно вчиненого. 
 
Крім того, засуджений неодноразово намагався частково відшкодувати потерпілій завдану моральну та матеріальну шкоду, приходив до неї в лікарню, просив вибачення у неї та її матері, пропонував допомогу, здійснював перекази грошових коштів, які мати потерпілої не прийняла, тож, уважає, що такими діями він продемонстрував бажання спокутувати свою провину. 
 
Акцентує на поведінці засудженого відразу після події: він не покинув місця пригоди, намагався мінімізувати негативні наслідки для потерпілої.
 
Звертає увагу, що ОСОБА_6 є особою молодого віку, працює, утримує дружину, яка має інвалідність, і двох малолітніх дітей.
 
Касатор підкреслює, що незастосування положень ст. 75 КК до засудженого не відповідатиме меті покарання, а апеляційний суд не навів переконливих мотивів необхідності застосування покарання без приписів указаної статті.
 
Підкреслює, що ОСОБА_10 неправомірно та у порушення вимог ч. 6 ст. 55 КПК і практики Верховного Суду визнано потерпілою у цьому провадженні, що у свою чергу потягло негативні наслідки для засудженого, оскільки вона не має права власного волевиявлення щодо покарання чи подальшої долі ОСОБА_6 .
 
На думку автора скарги, апеляційний суд неправильно вирішив цивільний позов, оскільки позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_6 мали бути залишені без розгляду через непред`явлення вимог до страхової компанії та з підстав недоведеності здійснення витрат саме ОСОБА_10 . 
 
У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_10 указує, що суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про скасування вироку місцевого суду в частині призначеного засудженому покарання.
 
Звертає увагу, що засуджений повністю вину не визнав, лише обмежився визнанням факту ДТП, достеменно не пояснив, чому стався наїзд на пішохода, а переказ грошових коштів у сумі 30 000 грн зробив лише перед направленням справи до суду, тож така поведінка не свідчить про щире каяття та прагнення усунути шкоду.
 
Уважає, що намагання відшкодувати грошові кошти, наявність на утриманні дружини, яка має інвалідність і двох неповнолітніх дітей не є безумовною підставою для звільнення винуватої особи від відбування покарання з випробуванням, а відсутність судимостей та обставин, що обтяжують покарання, і позитивна характеристика не знижують ступеня суспільної небезпеки вчиненого.
 
Просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни. Наполягає на позбавленні волі засудженого.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Прокурор та представник ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_8  заперечували стосовно задоволення касаційної скарги захисника.
 
Інші учасники провадження в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали.
 
Мотиви Суду 
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі та запереченнях, Суд дійшов таких висновків.
 
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
 
За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
 
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
 
Статтею 370 КПК регламентовано, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. У ньому мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Тобто рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
 
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_6  у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині ніким не оскаржуються.
 
Доводи захисника фактично зводяться до оспорювання призначеного покарання та вирішення цивільного позову.
 
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
 
При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винуватого й обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
 
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. 
 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
 
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору його розміру й однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
 
Разом із тим дискреційні повноваження суду з призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
 
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту вироку апеляційного суду, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання  ОСОБА_6  суд апеляційної інстанції призначив із порушенням указаних норм права. 
 
Як убачається з указаного вироку, апеляційний суд скасовуючи вирок місцевого суду в частині застосування приписів ст. 75 КК та призначаючи ОСОБА_6  покарання у виді позбавлення волі, урахував вимоги ст. 75 КК, що може бути застосована у разі наявності для цього об`єктивних підстав, сукупність даних про особу засудженого, у тому числі відомості, які взяв до уваги місцевий суд, призначаючи покарання:  ОСОБА_6  раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався; є особою молодого віку; одружений; має на утриманні двох неповнолітніх дітей та дружину, яка має інвалідність ІІІ групи; на обліку у лікарів нарколога або психіатра не перебуває та активне сприяння засудженим у розкритті злочину, відсутність обставин, які обтяжують покрання і слушно вказав, що сукупність цих даних дає підстави для призначення покарання на наближений до мінімального строк, передбачений ч. 2 ст. 286 КК (передбачено позбавленням волі на строк від 3 до 8 років), однак є недостатніми для застосування у цьому конкретному кримінальному провадженні приписів ст. 75 КК. 
 
Водночас, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі в наближеній до нижньої межі, установленій санкцією інкримінованої йому частини статті, відповідно до положень КК, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК є тяжким, ступінь суспільної небезпеки скоєного, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, ставлення засудженого до скоєного, те, що він грубо порушив ПДР, у наслідок чого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.
 
Апеляційний суд слушно зауважив, що позитивні характеризуючі дані стосовно ОСОБА_6 , наявність на утриманні двох дітей та дружини з інвадлідністю не знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину і не забезпечать досягнення мети загальної превенції злочинів, передбачених ст. 286 КК, у тому числі особами молодого віку.
 
Стосовно доводів захисника про повне визнання вини засудженим у контексті його щирого каяття слід зазначити наступне.
 
Апеляційний суд правильно вказав, що визнання вини, не може безумовно свідчити про щире каяття. Щире каяття передбачає щирий жаль із приводу вчиненого та осуд своєї поведінка, намагання залаголити провину, виправити вчинене, а саме лише незаперечення об`єктивного розвитку подій, не свідчить про щире каяття.
 
Щире каяття неможливе без усвідомлення і засудження вчиненого суспільно небезпечного діяння та своєї винуватості.
 
З указаними висновками суду апеляційної інстанції погоджується і касаційний суд.
 
Верховний Суд неодноразово зазначав, що щире каяття слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності, уникнути справедливого покарання, у такому разі каяття не можна визнати щирим і справжнім.
 
Вказане узгоджується із правовими позиціями Касаційного кримінального суду, зокрема, у постановах від 18 квітня 2024 року у справі № 317/3517/21 (провадження № 51-4127км23), від 21 березня 2024 року у справі № 570/6036/19 (провадження № 51-6200км23), від 15 травня 2024 року (справа № 521/20842/15-к, провадження № 51-5128км23) та інші.
 
Крім того, заслуговує уваги й позиція сторони захисту щодо відшкодування збитків у контексті наявності щирого каяття та помякшення покарання ОСОБА_6 .
 
Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що намагання відшкодувати завдану шкоду це добровільні дії, які фактично усувають негативні наслідки вчиненого злочину. Закон прямо вказує, що відшкодування повинно бути добровільним і реальним. 
 
На противагу цьому, ОСОБА_6 не бажає визнавати позовні вимоги матері потерпілої, яка (була особою молодого віку - 2002 року народження), від дій засудженого отримала тяжкі тілесні ушкодження, у тому числі, у вигляді черепно-мозкової травми з переломом кісток мозкового та лицевого черепа, забоєм головного мозку. Така позиція сторони захисту та посткримінальна поведінка ОСОБА_6 ставить під сумнів його спрямованості на залагодження своєї вини і показує, що він не прагне усунути заподіяну шкоду, не демонструє свій жаль по відношенню до потерпілої ОСОБА_11 .
 
Касаційний суд звертає увагу, що з тексту вироків судів обох інстанцій не вбачається посилання будь-якого із цих судів на призначення покарання виходячи з позиції матері потерпілої, яку під час розгляду справи у місцевому суді визнано потерпілою. Питання призначення покарання ОСОБА_6 без застосуванння приписів ст. 75 КК, було в першу чергу поставлене перед судом апеляційної інстанції прокурором, думка потерпілої не є вирішальною у кримінальному провадженні, а лише була урахована судом, тож доводи сторони захисту про протилежне є неспроможними.
 
Тож, зважаючи на зазначене у цьому рішенні, Суд доходить висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання належним чином умотивовано, є співмірним його протиправним діянням, необхідним і достатнім для виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним так й іншими особами, не може вважатися явно несправедливим унаслідок суворості та відповідає вимогам статей 50, 65 КК. 
 
Водночас у касаційній скарзі захисника немає будь-яких доводів щодо обставин кримінального провадження, які б не були досліджені та не ураховані судом апеляційної інстанції, зокрема з огляду на суспільну небезпечність вчиненого засудженим діяння, і надають можливість Верховному Суду призначити покарання із застосуванням приписів ст. 75 КК.
 
Стосовно статусу потерпілої у цьому кримінальному провадженні, Суд уважає за необхідне вказати таке.
 
Статтею 55 КПК визначено коло осіб, які можуть бути визнані потерпілим, при цьому ч.  6 цієї статті не передбачено визнання потерпілою близьких родичів чи членів сім`ї особи, виключно у випадках, коли настала її смерть від кримінального правопорушення, ч. 6 ст. 55 КПК передбачає й інші випадки визнання потерпілим за наявності обставин.
 
У цьому провадженні в наслідок ДТП потерпіла ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження, та незадовго після цього померла, хоча й не від наслідків цього правопорушення, однак на час надходження обвинувального акта до суду об`єктивно не могла здійснювати свою волю, тобто реалізувати свої права, передбачені Законом, у тому числі подавати заяви, клопотання, користуватися іншими правами, передбаченими КПК.
 
Ураховуючи викладене вище, суд першої інстанції визнав близьку родичку потерпілої ОСОБА_11 - матір ОСОБА_10 потерпілою у справі, в наслідок чого вона отримала як права так і обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні.
 
Варто уваги, що сторона захисту, заперечуючи визнання потерпілою у кримінальному провадженні матір, не посилається у касаційній скарзі на норму закону, яка передбачає можливість позбавлення особи статусу потерпілого на стадії судового розгляду.
 
Щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди.
 
Верховний Суд уважає, що висновки про стягнення із  ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 - 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди й 29 914, 84 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди належним чином обгрунтовані й вмотивовані, з огляду на таке.
 
Суд правильно послався, що ОСОБА_10 , як матір потерпілої, яка зазнала тяжких тілесних ушкоджень, згідно вимог ст. 23 Цивільного кодексу України має право на відшкодування моральної шкоди.
 
Розмір моральної шкоди, згідно з нормами цієї статті визначається із урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Як видно з матеріалів справ, суд першої інстанції, з рішенням якого в частині вирішенння цивільного позову погодився апеляційний суд, правильно урахував, що мати потерпілої зазнала душевних страждань, хвилювань та відчаю, у зв`язку з отриманими тілесних ушкоджень її донькою ОСОБА_11 , істотного переживала за її життя та здоров`я. Все це тривалий час було для неї шоком, в наслідок якого вона отримала великий стрес. Після ДТП, в лікарні вона спотерігала, як її донька прийшла до тями, постійно плакала, щодня скаржилася на головні болі та болі в руках і ногах, в місцях переломів, їй, як матері, було тяжко на це дивитись і вона постійно перебувала в напруженому психологічному стані. За час знаходження її доньки у лікарні ОСОБА_10 відчувала себе пригніченою, в неї погіршився сон, вона стала дратівлива та нестриманою, що призвело до погіршення стосунків з рідним та знайомими, погіршився її психічний стан. Внаслідок операційних втручань в тіло її доньки, вона мала психічні переживання за її життя та здоровя, що у сукупності зумовило втрату у неї душевоного спокою та нормальних життєвих зв`язків, у наслідок цього в сім`ї порушився нормальний ритм життя. 
 
При цьому, сторона захисту у своїй касаційній скарзі не наводить переконливих доказів, які б свідчили про невідповідність розміру моральної шкоди стражданням матері потерпілої.
 
Касаційний суд уважає, що визначений розмір моральної шкоди у сумі 500 000 грн є справедливим.
 
Матеральна шкода, завдана на суму 29 914, 84 грн, місцевий суд, з рішенням якого в частині вирішення цивільного позову погодився апеляційний суд, встановив, що вказані витрати понесені матір`ю потерпілої належним чином обгрунтовані, зокрема квитанціями, доданими до позовної заяви.
 
Розглядаючи доводи сторони захисту у цій частині, у межах касаційної скарги, Суд виходить з того, що суди попередніх інстанцій урахували конкретні обставини кримінального провадження, відповідно до яких смерть потерпілої не повязана із ДТП.
 
Захисник не наводить у касаційній скарзі конкретної правової норми, у тому числі, предбаченої Законом України про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які б покладали обов`язок на страхову компанію відшкодувати вказані збитки. Суд також звертає увагу, що були відсутні вказані доводи і в апеляційній скарзі захисника, а посилання у касаційній скарзі на залишення без розгляду позову ОСОБА_10 не передбачено приписами ст. 129 КПК, яка регламентує вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні.
 
Ураховуючи викладене вище, касаційний суд погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанції про розмір моральної та матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 . Таке відшкодування відповідає вимогам законодавства, обставинам справи, засадам розумності та справедливості.
 
Таким чином, переконливих доводів про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого й неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення ОСОБА_6 суворого покарання, з касаційної скарги захисника не вбачається та перевіркою матеріалів провадження не встановлено. 
 
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які би впливали на законність судових рішень щодо  ОСОБА_6 судами першої та апеляційної інстанції допущено не було, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
 
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Чернігівського апеляційного суду від 06 травня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                              ОСОБА_3