ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2025 року
м. Харків
справа № 953/498/24
провадження № 22-ц/818/1442/25 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого-судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Мальованого Ю.М.
за участі секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Кундіус Ганни В`ячеславівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2024 року ухвалене у складі судді Губської Я.В.,-
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом після уточнення якого (а.с. 154-161) просила суд визнати право власності на частину у спільній сумісній власності на житловий будинок літ «Д-2» з підвалом «Дп», ганками «д1». «д2» житловою площею 106,6 кв.м, загальною площею 268,2 кв.м, та надвірні будівлі сарая «Ж», вбиральні «З», гаража «Е», хоз. будівлі «И» по АДРЕСА_1 , земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:13:006:0002, площею 0,1 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , частку автомобілю – HOVER CUV 2350, д.н.з. НОМЕР_1 (2007), чорний, № кузова НОМЕР_2 та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Позов обґрунтований тим, що нею у шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 30.12.2000 по 25.09.2007, за спільні кошти подружжя протягом 2001- 2003 року було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 ( надалі Будинок) та 17 квітня 2007 року придбаний автомобіль. Вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Після смерті колишнього чоловіка позивач звернулась до нотаріальної контори з приводу переоформлення Будинку з надвірними будівлями на себе та на дітей, які є спадкоємцями після смерті батька за законом та дізналась від нотаріуса, що існує заповіт на Будинок на коритсь другої дружини ОСОБА_4 – ОСОБА_1 14.02.2022 приватний нотаріус ХМНО Алекаєва З.Б. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, і відмовила їй у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не має можливості надати оригінали документів, що посвідчують право власності ОСОБА_4 на спільне нерухоме та рухоме майно подружжя. Документи знаходяться у дружини, ОСОБА_1 , відповідача по справі. Крім цього їй було роз`яснено, що вона має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 спільного майна подружжя, щоб захистити свої права та інтереси, які були порушені. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2024 року позовні вимоги залишені без задоволення. 
Рішення обгрунтовано тим, що позивач звернулася з позовом про поділ майна подружжя до суду 18.04.2023 року, через 16 років після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , тобто поза межами строку позовної давності. Клопотань про поновлення строку позивачем під час розгляду справи не заявлялось, а твердження позивачки, що початок перебігу строку потрібно рахувати з моменту її звернення до нотаріуіса є необгрунтованим. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Будинок був побудований чи добудований позивачем та ОСОБА_4 за спільні гроші під час розірвання шлюбу з нею та проживання у другому шлюбі з іншою жінкою; що вона після розірвання шлюбу з 2007 року проживала в цьому спірному будинку або користувалась ним; не надано відомостей про особу, на ім`я якої на час розгляду справи в 2024 році зареєстровано спірний автомобіль, а відповідь на адвокатський запит від 01.02.2022 про реєстрацію цього ТЗ у 2007 році за ОСОБА_4 не містить актуальних даних про власника вказаного ТЗ станом на час вирішення спору. Також, позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що вона користувалась даним автомобілем з моменту розлучення в 2007 році.
Не погодившись з рішенням  ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на необґрунтованість рішення, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвлив рішення, що не відповідає дійсним обставинам управі та вимогам закону. Підставою позову в частині визнання права власності на одну другу частину Булинку є посилання позивачки на положення ст. 16 ЗУ «Про власність» та статті 22, 24 КпШС України, оскільки ці норми закону діяли на час виникнення права власності ОСОБА_4 на це майно. Оскільки право власності на Будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 під час шлюбу з позивачкою це майно є однозначно спільною сумісною власністю подружжя. Проте суд необгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок був побудований чи добудований позивачем та її померлим чоловіком за спільні гроші. Матеріали справи містять докази того, що Будинок побудований протягом 2001-2002 років під час зареєстрованого шлюбу позивачки та померлого ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними письмовими доказами, після розірвання шлюбу у будинку залишилися спільні побутові речі позивачки, побутова техніка, деякі кошти. Позивачка та її колишній чоловік досягли згоди про те, що позивачка переїде з будинку тму що у неї було власне житло, де вона і на даний час проживає, а колишній чоловік залишиться проживати в Будинку, який колишнє подружжя вирішили не ділити та залишити його на майбутнє спільним дітям. Позивачка мала ключі від будинку та автомобілю, приходила до колишнього чоловіка разом із дітьми на свята та коли він перед смертю тяжко хворів. Лише після смерті ОСОБА_4 позивачка дізналася від нотаріуса про наявність заповіту на користь другої дружини, тому повністю обґрунтовано вважає своє право порушеним саме з цього часу. Щодо позиції відповідачки ОСОБА_1 , то на час укладання домовленостей між позивачкою та померлим ОСОБА_4 вона не могла знати про обставини, які вона повідомила суду, так як познайомилася з померлим лише через 3 роки після його розлучення із позивачкою.
Заслухавши суддю -доповідача, посянення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.11.1986 ОСОБА_4 уклав шлюб з позивачкою ОСОБА_1 , який було розірвано 19.02.1992.(а.с.7)
Згідно свідоцтво про народження №1135 від 18.12.1986 року та №1136 від 18.12.1986 народились діти: ОСОБА_3 (позивач) та ОСОБА_2 , батьками яких є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.10-11)
01.04.1998 ОСОБА_1 придбала будинок по АДРЕСА_1 .
02.11.1999 ОСОБА_1 , не перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 згідно договорів дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Десятніченко І.В. за р. №1791 та за р.№1794 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями земельну ділянку, площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 (а.с.17, 31)
Державний акт про право власності на земельну ділянку на підставі вищевказаного договору дарування земельної ділянки, площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 виданий на ім`я ОСОБА_4 Харківською міською радою 02.07.2004.(а.с.32)
Згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_3 від 30.12.2000, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (позивачем) повторно було укладено шлюб, зареєстрований Київським відділом реєстрації актів цивільного стану м.Харкова 30.12.2000, актовий запис № 675 (а.с.6).
Відповідно до відомостей РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області, 17.04.2007 за ОСОБА_4 було зареєстровано транспортний засіб HOVER CUV 2350, д.н.з. НОМЕР_1 (2007), чорний, № кузова НОМЕР_2 .(а.с.33)
Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова №330-5 від 16.12.2003 затверджено акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 09.12.2003 та видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з прибудовами та надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 (а.с.14).
Згідно з свідоцтва про розірвання шлюбу виданого Київським відділом РАЦС ХМУЮ, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (позивачем) розірвано 25.09.2007, актовий запис № 536 (а.с.8).
26.06.2010 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (відповідачкою) було зареєстровано шлюб Київським відділом РАЦС ХМУЮ, актовий запис №247, згідно свідоцтва НОМЕР_4 від 26.06.2010 (а.с.113).
Згідно свідоцтва про смерть, виданого Харківським міським відділом РАЦС СМУЮ 24.05.2021, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Харків, актовий запис 10527 (а.с.105).
Відповідно до матеріалів спадкової справи, після смерті ОСОБА_4 з заявами про прийняття спадщини звернулися його діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_1 , зазначивши, що приймає спадщину за заповітом і за законом, а також позивач ОСОБА_1 , зазначивши, що має намір оформити та отримати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя (а.с.103-149).
Згідно даних заповіту від 09.03.2021 року ОСОБА_4 діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлений з приписами цивільного законодавства заповів належний йому на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_1 (відповідачу) (а.с. 128). 
Постановою приватного нотаріуса від 14.02.2022 позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на власності на частку в спільному майні подружжя, після померлого ОСОБА_4 заявницею не подано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії (а.с.149).
Згідно з заявою від 26.11.2021 року ОСОБА_1 (відповідач) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_4 та (а.с. 46, 130).
Даними довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб підтверджується, що ОСОБА_1 (позивач) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. зворот 46).
У судовому засідання ОСОБА_1 (позивач) пояснила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 під час якого ними було збудовано Будинок, замість того, що належав ОСОБА_4 за довгором дарування. Також подружжю спільно належав автомобіль та нежитлове приміщення. В особистій власності позивачки перебувала квартира по АДРЕСА_3 , крім цього ОСОБА_4 був співвалстнком квартири, щ обула ним приватизована разом з дітьми. Після розірвання шлюбу спору з приводу поділу спільного майна подружжя не існувало, оскільки було досягнуто домовленості про те, що ОСОБА_4 буде продовжувати користування Будинком та автомобіла позивач буде проживати у влансій квартирі,в майбутньому будинок і машина залишаться дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивач мала вільний доступ до Будинку, залишила в ньому побутові речі, навідувалась до колишнього чоловіка та безсумнівно ставилась до Будинку як до власного майна. До смерті ОСОБА_4 , не оспорював правовий режим спірного майна із позивачкою та не нагамагався його віджувати, тому для неї було подивом те, що він заповів Будинок своїй другій дружині. 
У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач (відповідач) ОСОБА_1 пояснила, що проживала разом із ОСОБА_4 з 2008 року, та була зареєстрована у Будинку з 2010 року. За життя ОСОБА_4 повідомляв їй, що після розірвання шлюбу спільно набуте майно було розподілено таким чином: однокімнатна квартира по АДРЕСА_3 залишилася його колишній дружині; у цьому ж будинку двокімнатна квартира залишилася його дітям — ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; трикімнатна квартира по АДРЕСА_4 , переведена з житлового фонду у нежитловий, залишилася позивачці, яка здавала її в оренду та використовувала отримані кошти для власного проживання. Спірний Будинок залишився у власності ОСОБА_4 , який розпорядився ним на власний розсуд, склавши заповіт на її користь. За життя ОСОБА_4 надавав своїм дітям матеріальну допомогу до моменту завершення ними навчання у вищих навчальних закладах та їх подальшого працевлаштування. Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що за життя ОСОБА_4 подарував своєму сину ОСОБА_2 гараж. Після його смерті залишилося майно, яке не увійшло до складу спадщини, а саме — три гаражі, що не були приватизовані. За її словами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до неї з проханням поділити зазначене майно, на що вона погодилася, дозволивши кожному з дітей обрати по одному гаражу, тоді як третій гараж залишила собі.
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційної інстанції визнав позовні вимоги. Пояснив, що починаючи з другого курсу інституту був працевлаштований і від ОСОБА_4 грошової допомоги не отримував. Зазначив, що квартира, яка, за словами відповідачки, залишилася дітям, була надана ОСОБА_4 на сім`ю, у зв`язку з чим вона належала членам сім`ї у визначених частках. Свою частку ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 , та у подальшому він викупив частку у своєї сестри — ОСОБА_3 . Також ОСОБА_4 висловлював ОСОБА_2 своє бажання, щоб після його смерті у Будинку проживали його діти та онуки, проте відповідачка з цим не погоджувалася. Він намагався використовувати частину Будинку для ведення бізнесу, проте батько з часом заборонив йому це, осільки вважав що таке право належить його другій дружині, а не сину.
Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційної інстанції визнала позовні вимоги. Повністю підтримала пояснення матері та брата, додатково пояснила, що за життя батька, між батьками не існувало спору з приводу поділу нажитого ними за час шлюбу майна. У сім`ї була домовленість про те, що Будинок у разі смерті батька залишиться їй та брату. Мамап весь час користувалась ОСОБА_6 та відвідувала батька, вони разом зустрчались у Будинку на свята. В ньому батько жив з відповідачкою ОСОБА_1 .
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
На підставі ч.1 та ч.2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії в часі.
Згідно ч. 3. ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Тобто на момент повторної реєстрації шлюбу між позивачем та ОСОБА_4 - 30.12.2000 рік та побудови Будинку - 09.12.2003 діяли норми КпШС , ЦК України (1963 року) та Закон України «Про власність», а з 2004 року, на момент придбання атомобілю діяли норми СК України та ЦК України.
Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, відповідно до ст. 22 КпШС України.
Конструкція зазначеної норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 28 КпШС Українив разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (частина перша статті 29 КпШС України).
Як передбачено ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).
Згідно зі ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майні, дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).
Відповідно до роз`яснення п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно вік того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок літ «Д-2» з підвалом «Дп», ганками «д1». «д2» житловою площею 106,6 кв.м, загальною площею 268,2 кв.м, з надвірними будівлями сарай «Ж», вбиральня «З», гараж «Е», хоз. будівлі «И» по АДРЕСА_1 та автомобіль – HOVER CUV 2350, д.н.з. НОМЕР_1 (2007), чорний, № кузова НОМЕР_2 були набуті позивачкою та ОСОБА_4 під час шлюбу тому належали подружю на праві спільної сумісної власності. 
Доказів того, що спірне майно було набуто за особисті кошти ОСОБА_4 матеріали справи не містять. 
За таких обставин судова колегія вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину спірного майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
Згідно пояснень позивачки крім спірного мана подружжю на праві спільної сумісної влансості належало також нежитлове приміщення.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.
05.02.2024 відповідач ОСОБА_1 подала до суду заву про застосування строків позовної давності в якій зазначила, що позивачу було відомо про порушення її права з моменту розірвання шлюбу, а саме з 25.09.2007 року, а відтак позовна заява була подана з порушенням строків позовної давності, про наявність будь-яких поважних причин для їх порушення понад 14 років позивачем не повідомлено ( т1 а.с. 88-89).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.
У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) у справах у подібних правовідносинах.
Після всебічного аналізу обставин справи, наданих доказів, пояснень позивача ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , судова колегія прийшла до висновку, що твердження позивачки про те, що вона дізналася про порушення своїх прав виключно після отримання відмови нотаріуса, є безпідставними та не підтверджено належними доказами. 
Судом встановлено, що шлюб між позивачкою та ОСОБА_4 було розірвано у 2007 році. У 2010 році ОСОБА_4 уклав новий шлюб із ОСОБА_1 , 1966 року народження, яка вселилась до чоловіка у 2010 році , зареєструвала місце проживання у Будинку 10.11.2011 що підтверджується даними відомостей з реєстру територіальної громади м.Харкова.
Позивач ОСОБА_1 залишила Будинок і з того часу проживає за місцем своєї реєстрації по АДРЕСА_2 .
За змістом заповіту від 29.03.2021 ОСОБА_4 розпорядився на випадок своєї смерті лише Будинком, інше майно що було набуте під час шлюбу з позивачкою залишилось у її власності та не є предметом спору, що з більшою вірогідністю свідчить про існування між колишнім подружжям домовленості про поділ сіпльного сумісного майна у зазначений відповідачкою спосіб.
Враховуючи реєстрацію шлюбу між ОСОБА_4 та відповідачкою у 2010 році , її вселення у спірний Будинок та реєстрацію у 2011 році, доводи позивачки про те, що їй стало відомо про порушення своїх прав з моменту відмови нотаріуса від 24.01.2022 є необґрунтованими. 
При цьому судова колегія критично оцінює визнання позову з боку відповідачів – дітей позивачки, оскільки вони є близькими родичами та пов`язаними спільним інтересом у вирішені спору на користь позивачки. 
Враховуючи наведене, суд прийшов правильного висновку, що строк позовної давності у справі сплив. Позов подано 18.04.2023 року, тобто через 16 років після припинення шлюбу з ОСОБА_4 , що значно перевищує встановлений законом трирічний строк для звернення до суду.
Разом з тим, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен був з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушені право або охоронюваний законом інтерес позивачки, за захистом яких вона звернулась до суду та відмовити у задоволені позову у разі коли такі право чи інтерес не порушені. 
Зазначений висновок відповідає правовму висновку викладеному у 

постанові ВП ВС від 22.05.2018 по справі № 369/6892/15-ц.
Відмова в задоволенні позову у зв`язку з зазначенням спливу позовної давності як додаткова підстава для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону ( Постанова ВП ВС від 31.10.2018 по справі № 367/6105/16-ц ).
Оскільки надані позивачкою докази свідчать, що її право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, за відсутності наведених позивачкою поважних причин її пропущення, судова колегія вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності. 
Таким чином доводи апеляційної скарги щодо необгрунтованості висновку суду про недоведеність позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя знайшли своє підтвердження. Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови. 
Відповідно до пунктів 3,4 ч. 1, ч.4 ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Кундіс Ганни В`ячеславівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2024 року змінити. Викласти мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судвого рішення складений 05.11.2025.
Головуючий                                                                         О. Ю. Тичкова

Судді                                                                                 О.В. Маміна

                                                                               Ю.М. Мальований