УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №293/1763/24 Головуючий у 1-й інст. Збаражський О. М. 
Категорія 101 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого         Павицької Т.М.,
суддів                 Шевчук А.М., Григорусь Н.Й.

за участю секретаря судового засідання        Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №293/1763/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності кровного споріднення та родинних відносин, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Збаражського О.М. в селищі Черняхів Житомирської області, 
в с т а н о в и в :

       У грудні 2024 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити факт відсутності кровного споріднення та родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування заяви зазначав, що 01.02.1997 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, який відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Черняхівського районного управління юстиції у Житомирській області був розірваний 07.11.2002. Вказує, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від шлюбу народився син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що заявник вважав себе батьком дитини та з моменту розірвання шлюбу продовжував виконувати батьківські обов`язки щодо ОСОБА_2 , сплачував аліменти та приймав участь у його вихованні. Вказує, що 05.11.2024 заявник разом з ОСОБА_2 звернувся до Meдико-генетичного центру «МАМА ПАПА» для проведення молекулярно-генетичного експертного дослідження з метою підтвердження наявності чи відсутності кровного споріднення. Зазначає, що 15.11.2024 Meдико-генетичним центром «МАМА ПАПА» складено висновок молекулярно-генетичного експертного дослідження, відповідно до якого ймовірність того, що ОСОБА_1 є біологічним батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в рамках проведеного дослідження складає 0%. Відтак, між заявником та ОСОБА_2 відсутнє кровне споріднення, заявник не є біологічним батьком ОСОБА_2 . Вказує, що встановлення факту відсутності кровного споріднення між заявником та ОСОБА_2 має юридичне значення, оскільки відбувається захист приватного інтересу та «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності. Зазначає, що ухвалення рішення у даній справі надасть можливість заявнику чітко визначити у майбутньому коло спадкоємців за законом, а також захистить його права у майбутньому як спадкодавця. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити заяву в повному обсязі.
Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт відсутності кровного споріднення та родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, чим порушив обов`язок створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту прав. Вказує, що він був позбавлений можливості заявити клопотання про залишення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення без розгляду у зв`язку з наявністю спору про право. Вважає, що висновок молекулярно-генетичного експертного дослідження проведеного Meдико-генетичним центром «МАМА ПАПА» є неналежним та недопустимим доказом в рамках вимог ст. ст. 76, 81 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви. 
08 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 – Мамедова А.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що повідомлення про судові засідання, які відбувалися 04.02.2025, 06.03.25, 03.04.25, 22.04.25 направлялися ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання. Також, 05.02.2025 судом першої інстанції було здійснено оголошення про виклик до суду на офіційному сайті «Судова влада». Вважає, що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про розгляд справи. Вказує, що медико-генетичний центр «МАМА ПАПА» виконує молекулярно-генетичні експертизи на встановлення спорідненості за судовими ухвалами, а також молекулярно-генетичні експертні дослідження на встановлення спорідненості за зверненням фізичних та юридичних осіб. Крім того, медико-генетичний центр «МАМА ПАПА» має всі необхідні ліцензії на проведення генетичних експертиз та в його штаті є кваліфікований фахівець в галузі молекулярно-генетичних досліджень. Зазначає, що доводи скаржника в апеляційній скарзі, що виключно державними спеціалізованими установами здійснюється молекулярно-генетичні дослідження як різновид судово-медичної експертизи, є безпідставними та необґрунтованими. Крім того зауважує, що скаржником не надано доказів на підтвердження того, що експерти медико-генетичного центру для проведення молекулярно-генетичної експертизи не мають відповідної кваліфікації, спеціалізації, підготовки. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять обставин наявності спору про право. Скаржником не зазначено між ким існує такий спір, його предмет, а також яким чином впливатиме постановлене у цій справі судове рішення на права та обов`язки скаржника, оскільки існування спору про право має бути реальним, а не гіпотетичним.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 01.02.1997 року Черняхівським райвідділом РАГС зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , актовий запис №12, складений Черняхівським райвідділом РАГС.
В шлюбі у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина – ОСОБА_2 .
Згідно висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження №45458 від 15.11.2024 Медико-генетичного центру «МАМА ПАПА» встановлено, що ймовірність біологічного батьківства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках проведеного дослідження, складає 0%».
Задовольняючи заяву суд першої інстанції виходив з того, що запис про батька дитини в актовому записі про народження було здійснено під час шлюбу заявника та ОСОБА_5 , на той час позивач не мав сумнівів щодо його батьківства відносно дитини ОСОБА_2 . У тому, що він не є біологічним батьком дитини ОСОБА_2 заявник переконався у листопаді 2024 року, після проведення Meдико-генетичним центром «МАМА ПАПА» 15.11.2024 молекулярно-генетичного експертного дослідження, тобто строки позовної давності заявником дотримані. Заінтересована особа ОСОБА_2 обставини зазначені в заяві про оспорювання батьківства не спростував, висновок експерта не оспорив, під час експертизи приймав безпосередню участь, а тому обізнаний із її результатами. 
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження №61-20968 сво 21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)). 
У даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду, в порядку окремого провадження, із заявою про встановлення факту відсутності кровного споріднення та родинних відносин між ним та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У протилежному випадку між цими особами виникає спір про право.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі №758/10761/13-ц (провадження №61-19815сво19).
У пункті 1 Розділу VII Прикінцеві положення СК України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України.
Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 СК України).
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
У регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід, від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма) (абзац 1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року (постанова Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року в справі №6-20цс15, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року в справі №473/1343/18 (провадження №61-9344св21).
У частині першій та третій статті 136 СК України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини другої статті 136 СК України у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
Верховний Суд в постанові від 30 листопада 2023 року у справі №161/10712/21 (провадження №61-1153свп23) зазначив, що норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року; у розділі VII Прикінцеві положення СК України законодавець не передбачив правил, аналогічних положенням абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Тому заборона, запроваджена частиною третьою статті 136 СК України щодо неприпустимості оспорювання батьківства після досягнення дитиною повноліття немає зворотної дії в часі; якщо актовий запис про народження дитини вчинений до ІНФОРМАЦІЯ_3 , то при його оспоренні застосовуються відповідні положення КпШС.
Відтак, оскільки актовий запис про народження ОСОБА_2 вчинений відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Черняхівського районного управління юстиції у Житомирській області 16 травня 1997 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення КпШС (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків (стаття 52 КпШС, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них (стаття 54 КпШС, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис (частина перша статті 56 КпШС, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Колегія суддів підкреслює, що: законодавство про шлюб та сім`ю передбачало презумпцію про те, що батьком дитини жінки, яка перебуває у шлюбі, є не хтось інший, а її чоловік та допускало оспорювання запису в якості батька дитини для виправлення можливих помилок. В інтересах дитини, стаття 56 КпШС встановлювала нетривалий річний строк для оспорювання вказаного запису, обчислюваний з того часу, коли особі стало або повинно було стати відомо про проведений запис та не пов`язувала право на оспорювання батьківства з досягненням дитиною повноліття; в КпШС не було передбачено заборону на оспорювання актового запису після досягнення дитиною повноліття.
У доктрині процесуального права позови про визнання поділяються на позитивні та негативні; по своїй суті позов особи, яка записана як батько, про оспорення запису в книзі записів народжень є негативним, в якому позивач стверджує, що в нього відсутні батьківські обов`язки. За допомогою такого позову відбувається захист приватного інтересу та «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності.
У даній справі, заявник стверджує, що в нього відсутнє кровне споріднення та родинні відносини з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відтак, його інтереси можуть бути захищені шляхом звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батьківство з актового запису від 16 травня 1997 року про народження ОСОБА_2 , вчиненого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Черняхівського районного управління юстиції у Житомирській області, а не шляхом встановлення юридичного факту відсутності кровного споріднення та родинних відносин.
Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2023 року у справі №161/10712/21 зазначив, що за допомогою вказаного позову відбувається захист приватного інтересу та приватного життя чоловіка за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження №12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, провадження №14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19, провадження №12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, провадження №14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20, провадження №12-61гс21 (пункт 148)).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20).
Отже, встановлення факту, про який просить ОСОБА_1 не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав заявника, а є лише підставою для вирішення інших вимог, іншої справи.
Встановивши, що спосіб захисту, обраний ОСОБА_1 , не забезпечить реальне поновлення його прав, за захистом яких він звернувся до суду, тобто є неефективним, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.
Таким чином, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту відсутності кровного споріднення та родинних відносин.
Обрання заявником неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви, тому колегія суддів не бачить необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.
Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального права та процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне в силу вимог статті 376 ЦПК України скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.
Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в сумі 908,40 грн.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908,40 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 28 жовтня 2025 року.

Головуючий 
Судді