ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

17 вересня 2025 року      
м. Харків

Справа № 638/14697/21
Провадження № 22-ц/818/1513/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсалбанк», в особі представника Сапсая Андрія Павловича, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2024 року, ухвалене суддею Щепіхіною В.В., -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року Акціонерне товариство «Універсалбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позову зазначає, що 11 березня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №47Ф-СК-400 ДІУ, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 557 000грн., на поліпшення житлових умов, зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом строком 11 вересня 2038 року. Також, 11 березня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №47Ф-СК-400 ДІУ/zl, згідно якого остання поручилася перед Банком за належне виконання позичальником своїх зобов?язань за договором про іпотечний кредит №47Ф-СК-400 ДІУ від 11 березня 2008 року та додатковими угодами до нього. Станом на 13 липня 2021 року розмір заборгованості, яка підлягає стягненню за договором №47Ф-СК-400 ДІУ складає 984 189,61грн., з яких: 1) прострочена заборгованість по сумі кредиту – 487 375,10грн., 2) відсотки – 496 506,26грн., 3) прострочена комісія – 308,25грн. 21 жовтня 2020 року між АТ «ВТБ Банк» та АТ «Універсал Банк» укладено договір №75-РБ про відступлення права вимоги. Постановою Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року по справі №2011/11072/12 заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2013 року змінено в частині розміру задоволених позовних вимог, а саме зменшено розмір заборгованості, стягнутий з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал банк» за договором про іпотечний кредит №47Ф-СК-400 ДІУ до 37 589,93грн. та судовий збір у розмірі 10540,38грн. Вказана постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили, тобто позовні вимоги АТ «Універсал банк» були задоволені лише частково – в розмірі 37 589,93грн. Також в проваджені Дзержинського районного суду м. Харкова перебувала справа №638/18822/13-ц за позовом ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал банк», до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №47Ф-СК-400 ДІУ від 11 березня 2008 року, за результатами розгляду якої позовні вимоги АТ «Універсал банк» залишено без задоволення, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки не відбулося. 

Просить суд задовольнити вимоги з урахуванням факту стягнення з ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 37 589, 85грн., а саме:
стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь АТ «Універсал банк» заборгованість за кредитним договором №47Ф-СК-400 ДІУ від 11 березня 2008 року в розмірі 984 189,61грн., яка складається із: 487 375,10грн. – прострочена заборгованість за кредитним договором; 496 506,26грн. – відсотки; 308,25грн. – прострочена комісія, а також понесені судові витрати у розмірі 14762, 84 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2024 року позов АТ «Універсалбанк» - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі АТ «Універсалбанк» просить суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволення позову оскільки суд поставив під сумнів наданий позивачем розрахунок, поряд з цим не з`ясував обставин, пов`язані із його правильністю, та не здійснив оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. Суд не був позбавлений можливості зобов`язати позивача надати більш повний та детальний розрахунок заборгованості, а також зобов?язати відповідача надати котррозрахунок.
Також звертає увагу на те, що досудова вимога була направлена відповідачу 04 серпня 2021 року, на підтвердження чого суду першої інстанції надавалися відповідні докази. Таким чином, у даній справі позивач виконав свій обов?язок щодо направлення досудової вимоги позичальнику та поручителю.
На підтвердження переходу до них права вимоги за вказаним кредитним договором та доказів повідомлення про це боржників, до апеляційної скарги долучено копію меморіального ордеру від 15 жовтня 2020 року, копію протоколу електронного аукціону та копію повідомлень із доказами їх відправлення.
Також звертають увагу на те, що розгляд справи був призначений на 13 листопада 2024 року о 16 год. 00хв. Разом з тим, вказані документи не були долучені в цьому судовому засіданні суду першої інстанції, оскільки працівник суду не допустив їх представника до приміщення суду у зв?язку із повітряною тривогою, яка закінчилася задовго після передбачуваного початку розгляду даної справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів направлення відповідачу ОСОБА_1 досудової вимоги, що є порушенням вимог Закону України «Про споживче кредитування" та має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості.
Також, позивачем не надано жодного обґрунтування щодо заявленої до стягнення суми заборгованості.
Крім того, позивачем, на підтвердження факту відступлення права вимоги, не надано доказів оплати за цим.
Поміж іншого, позивачем не надано суду доказів про повідомлення боржника ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги за договором.

Проте, погодитися із таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 11 березня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого є в ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №47Ф-СК-400 ДІУ, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 557 000грн. зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом, строком погашення до 11 вересня 2038 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту, 11 березня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №47Ф-СК-400/z1, згідно умов якого остання зобов`язалася відповідати перед банком в тому ж обсязі, що й позичальник за Договором кредиту.

Частинами 4, 5 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Матеріали справи свідчать, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2013 року по справі №2011/11072/12 позов ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 519 429,30грн, та судовий збір в розмірі 3219грн. та 107,30грн.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_4 належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконав, а тому сума заборгованості підлягає стягненню з нього та поручителя.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2018 року заява ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погодившись із вказаним заочним рішенням ОСОБА_5 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із апеляційною скаргою.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 березня 2020 року частково задоволена касаційна скарга Кравцова С.О., подана в інтересах ОСОБА_1 , скасована постанова Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2019 року, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року було залучено до участі у справі за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором правонаступника ПАТ «ВТБ Банк» - АТ «Універсал Банк».

Із змісту вказаної ухвали вбачається, що: «21 жовтня 2020 року позивач у дійсній справі, АТ «ВТБ Банк» уклало з АТ «Універсал Банк» договір №75-РБ про відступлення права вимоги, згідно з п. 1 якого АТ «ВТБ Банк» відступило, а АТ «Універсал Банк» набуло права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку № 1, Додатку № 2, Додатку № 3 до цього Договору (т.2 а.с. 28-33).
Згідно з Додатком № 1 до зазначеного договору до АТ «Універсал Банк» перейшло право вимоги до  ОСОБА_1 за кредитним договором № 47Ф-СК-400 ДІУ від 11.03.2008 з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків (т.2 а.с. 35).
Таким чином, Акціонерне товариство «Універсал Банк» стало правонаступником АТ «ВТБ Банк» і відповідно в даній справі повністю замінює собою право попередника у всьому об`ємі його процесуальних прав і обов`язків».

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року апеляційну скаргу Кравцова Сергія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2013 року змінено в частині розміру задоволених позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», до ОСОБА_1 та розміру стягнутого з нього судового збору.
Зменшено розмір заборгованості, стягнутий з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», за договором про іпотечний кредит № 47Ф-СК-400 ДІУ від 11 березня 2008 року, до 37 589,93грн.
Стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», на користь ОСОБА_1 10 540,38грн.

Вказаною постановою встановлено наступне:

«Згідно з наданим ПАТ «ВТБ Банк» розрахунком станом на 22.06.2012 заборгованість ОСОБА_1 перед банком складала: 478 091,78грн. - строкова заборгованість за кредитом; 9283,32грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 26 926,43грн. - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом; 553,40грн. - пеня за прострочену заборгованість за користування кредитом; 826,78грн. - пеня за прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом».

«На час пред`явлення ПАТ «ВТБ Банк» дійсного позову до ОСОБА_1 регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів».

«Оскільки пункт 1.2 Договору кредиту визначає, що кредит ОСОБА_1 надається на поліпшення житлових умов, укладний 11.03.2008 Договір кредиту є споживчим».

«Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) та постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 486/634/16-ц (провадження № 61-14534св18).
Матеріалами справи не спростовується, що досудова вимога ОСОБА_1 банком не направлялася, тому у задоволенні позову ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення з ОСОБА_1 478 091 грн 78 коп. заборгованості за Договором кредиту, які підлягали поверненню за Договором кредиту достроково на час подачі дійсного позову, належить відмовити. Отже, за умовами укладеного з ОСОБА_1 договору кредиту за наявності доведеного розміру заборгованості з ОСОБА_1 на користь банку належить стягнути 9283,32 грн - простроченої заборгованості за кредитом; 26 926,43 грн - простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом; 553,40 грн - пені за прострочену заборгованість за користування кредитом; 826,78 грн - пеня за прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом».

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Універсал Банк» на постанову Харківського апеляційного суду від 15 березня 2021 року у справі за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовлено.

Матеріали справи також свідчать, що Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» зверталося до суду із позовом до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 47Ф-СК-400 ДІУ/z1 від 11.03.2008 року.

Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2016 року у справі №638/18822/13-ц позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено частково.
У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 11 березня 2008 року у розмірі 619 579,31 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 11 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_7 , а саме – квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2012 року, шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що визначена за згодою сторін у пункті 1.3 іпотечного договору від 11 березня 2008 року, у розмірі 742 700 грн.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ПАТ «ВТБ Банк» судовий збір у розмірі 3 441 грн.
У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк» - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_10 свої зобов`язання з повернення кредиту виконував неналежним чином, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість перед банком, а тому останній має право на задоволення своїх майнових вимог за рахунок іпотечного майна, яке на час розгляду справи належить ОСОБА_8 .

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року – скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи ухвалою Джержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника позивача АТ «Універсал Банк» (далі – АТ «Універсал Банк»). Залучено до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_7 .

Рішенням від 20 жовтня 2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова позовні вимоги АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_9 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки – залишив без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що особа, до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяження, не набуває статусу іпотекодавця і на таке майно не може бути звернено стягнення на підставі статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку». Банк мав право оспорювати правомірність віднесення нерухомого майна до ліквідаційної маси і це питання підлягало вирішенню в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Оскільки спірне іпотечне майно було відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обтяженим іпотекою не було, то відповідач ОСОБА_3 як власник квартири не набув статусу іпотекодавця.

Постановою від 03 травня 2023 року Харківського апеляційного суду рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2022 року – залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 травня 2024 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 20 жовтня 2022 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 травня 2023 року - залишено без змін.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

У ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до положень 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті)

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.516 ЦК України).

Таким чином, з викладеного вбачається, що оскільки факт переходу прав вимоги від АТ «ВТБ Банк» до АТ «Універсал Банк» за кредитним договором № 47Ф-СК-400 ДІУ від 11 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого є в ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 , було встановлено судовими рішеннями у справі №2011/11072/12, зокрема ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року про залучення правонаступника ПАТ «ВТБ Банк» - АТ «Універсал Банк», та постановою Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, якою було стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за цим кредитним договором – суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо позивачем АТ «Універсал Банк» не доведено належними та допустимими доказами факту відступлення на їх користь права вимоги за кредитним договором № 47Ф-СК-400 ДІУ від 11 березня 2008 року.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються приписи законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач – це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі – Закон про захист прав споживачів)).

Споживчий кредит – це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону про захист прав споживачів у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІ «Про споживче кредитування» (далі – Закон про споживче кредитування), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон про захист прав споживачів застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону про споживче кредитування (стаття 11 Закону про захист прав споживачів у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону про захист прав споживачів. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон про споживче кредитування, а у частині, що йому не суперечить, – також Закон про захист прав споживачів.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Як було встановлено постановою Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року по справі №2011/11072/12 кредитування за кредитним договором № 47Ф-СК-400 ДІУ від 11 березня 2008 року відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника.

Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».

На момент подання АТ "Універсал Банк" даного позову, вимоги за яким пред`явлені позивачем як правонаступником ПАТ "ВТБ Банк", чинним були положення ч.4 ст.16 ЗУ "Про споживче кредитування", відповідно до яких у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У статті 25 Закону України «Про споживче кредитування» наведені вимоги щодо взаємодії із споживачами та іншими особами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимоги щодо етичної поведінки).

Так, відповідно до положень вказаної статті взаємодія кредитодавця, нового кредитора, колекторської компанії із споживачем, його близькими особами, представником, спадкоємцем, поручителем, майновим поручителем або третіми особами, взаємодія з якими передбачена договором про споживчий кредит та які надали згоду на таку взаємодію, при врегулюванні простроченої заборгованості може здійснюватися, у тому числі, шляхом надсилання поштових відправлень із позначкою «Вручити особисто» за місцем проживання чи перебування або за місцем роботи фізичної особи.
Під час першої взаємодії із споживачем, його близькими особами, представником, спадкоємцем, поручителем, майновим поручителем або третіми особами, взаємодія з якими передбачена договором про споживчий кредит та які надали згоду на таку взаємодію, у рамках врегулювання простроченої заборгованості кредитодавець, новий кредитор, колекторська компанія зобов`язані повідомити, зокрема, розмір простроченої заборгованості (розмір кредиту, проценти за користування кредитом, розмір комісії та інших платежів, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту), розмір неустойки та інших платежів, що стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит або відповідно до закону. У разі звернення відповідно до договору про споживчий кредит до третіх осіб, взаємодія з якими передбачена договором про споживчий кредит та які надали згоду на таку взаємодію, у тому числі до близьких осіб, відповідно до частини шостої цієї статті інформація про розмір простроченої заборгованості повідомляється лише за наявності згоди споживача на передачу інформації про наявність простроченої заборгованості таким особам. Розрахунок розміру простроченої заборгованості для колекторської компанії здійснюється кредитодавцем або новим кредитором.
Новий кредитор, колекторська компанія на вимогу споживача, його близьких осіб, представника, спадкоємця, поручителя або майнового поручителя зобов`язані протягом п`яти робочих днів після першої взаємодії при врегулюванні простроченої заборгованості надати документи, що підтверджують інформацію, зазначену у частині другій цієї статті (у тому числі детальний розрахунок простроченої заборгованості та всіх інших платежів по кожному платіжному періоду та підставу їх нарахування), особисто або шляхом направлення листа на адресу (електронну або поштову) такої особи, або в інший визначений договором про споживчий кредит спосіб.
Для цілей цієї частини моментом надання відповідних підтвердних документів є, у тому числі, 23 година 59 хвилин десятого робочого дня з дня направлення кредитодавцем, новим кредитором, колекторською компанією рекомендованого поштового відправлення з описом вкладення, що містило відповідні підтвердні документи, або момент отримання повідомлення про вручення зазначеного поштового відправлення, якщо таке повідомлення отримано кредитодавцем, новим кредитором, колекторською компанією раніше зазначеного 10-денного строку.

Таким чином, у справі правове значення для правильного вирішення спору має не лише встановлення факту відправлення банком повідомлення про дострокове повернення кредиту боржнику, а й фактичного повідомлення боржника про наявність такої вимоги, оскільки для неповідомленої особи (для відома якої така вимога не доведена) обов`язок її виконати виникнути не може.

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.2.4 кредитного договору позичальник зобов`язується щомісячно до 11 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі не менше 1547 грн 22 коп. та сплачувати відсотки нараховані кредитором на залишок заборгованості за кредитом згідно графіку погашення кредиту шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № 29090501001606.980.1, відкритий у кредитора. Остаточне погашення кредиту здійснити не пізніше 11 березня 2038 року.

Згідно п.5.3.1 та 5.3.2 позичальник зобов?язаний: належним чином виконувати взяті на себе зобов?язання за цим договором на цілі, визначені в п.1.2 цього договору; повернути кредит в сумі вказаній у п.1.1 цього договору, своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом, у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов?язань за цим договором сплатити штрафні санкції та інші платежі, у строки та на умовах, що визначені цим договором.

Пунктом 5.2.4 кредитного договору передбачено, що кредитом має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-якх зобов?язань за цим договором або за іпотечним договором, в тому числі, але не виключно у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад 2-х місяців.

Пунктом 6.4 кредитного договору сторони узгодили, що виконання позичальником вимоги кредитора щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів відповідно до п.5.2.4 цього договору повинно бути здійснено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати надіслання кредитором відповідної вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи 04 серпня 2021 року на адресу відповідачів, яка зазначалась останнім у кредитному та договорі поруки, а саме: АДРЕСА_2 , направлялися вимоги про негайне погашення простроченої заборгованості за кредитним договором в розмірі 984 189,61грн., з яких: 1) прострочена заборгованість по сумі кредиту – 487 375,10грн., 2) відсотки – 496 506,26грн., 3) прострочена комісія – 308,25грн.

Факт направлення цих вимог підтверджується реєстром поштових відправлень від 04 серпня 2021 року (т.ІІ, а.с.125-132), що відповідно до вимог п.6.4 кредитного договору є належним повідомленням боржників про необхідність дострокового погашення заборгованості.

За таких обставин, позивачем дотримано вимоги положення ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування».

Висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів повідомлення позичальника про відступлення прав вимоги за договором – є помилковим.

Як вбачається із вказаних вище вимог від 04 серпня 2021 року, АТ «Універсал Банк» звертає увагу на те, що 21 жовтня 2020 року між ним та АТ «ВТБ Банк» було укладено договір №75-РБ про відступлення права вимоги.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що положенням статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Таким чином, неповідомлення позичальника про заміну кредитора не є підставою для відмови у стягнення заборгованості за кредитним договором. Ризики настання несприятливих наслідків, у випадку неповідомлення боржника щодо заміни кредитора, покладено на останнього.

Що стосується самої заборгованості.

Матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримав кредит, проте в повному обсязі не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти не повернув, тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заборгованості за кредитом.

Звертаючись до суду банк зазначив, що станом на 13 липня 2021 року розмір заборгованості, яка підлягає стягненню за кредитним договором №47Ф-СК-400 ДІУ складає 984 189,61 грн., з яких: 1) прострочена заборгованість по сумі кредиту – 487 375,10грн., 2) відсотки – 496 506,26грн., 3) прострочена комісія – 308,25грн.

Однак, постановою Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у справі № 2011/11072/12 з ОСОБА_1 стягнуто, зокрема, прострочену заборгованість за кредитним договором №47Ф-СК-400 ДІУ в розмірі 9283,32 грн та прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 26 926,43 грн.

Між тим, в даній справі банк при здійсненні розрахунку не вирахував вже стягнуту заборгованість за постановою Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у справі № 2011/11072/12, а навпаки включив її у загальну заборгованість.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитом в розмірі 478 091,78 грн та заборгованість за відсотками в розмірі 469 579,83 грн, а всього 947 671,61 грн, яка розрахована за вирахуванням вже стягнутих сум на підставі судового рішення.

Розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем випискою по рахунку та розрахунком заборгованості, які відповідають умовам кредитного договору.
Дані обставини відповідачами не спростовано, доказів щодо неотримання коштів або їх фактичного повернення відповідачами не надано, власного розрахунку не надавали.

Що стосується позовних вимог про стягнення комісії в розмірі 308,25грн., то колегія суддів зазначає наступне.

Як було встановлено постановою Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року по справі №2011/11072/12: «оскільки сплата комісійної винагороди, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, ПАТ «ВТБ Банк» належить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією за користування кредитом та пені за прострочену заборгованість за комісією за користування кредитом».

Враховуючи, що наявне судове рішення, яке набрало законної сили та не скасоване, яким було встановлено факт несправедливості умов кредитного договору №47Ф-СК-400 ДІУ щодо сплати комісійної винагороди, колегія суддів не вбачається правових підстав для задоволення позову в частині стягнення комісії в розмірі 308,25грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового про часткове задоволення позову.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи при поданні позовної заяви Банком було сплачено 14 762,84грн. судового збору, а при поданні апеляційної скарги - 22144,26грн, а усього 36907,10грн.

Позов та апеляційну скаргу задоволено на суму 947 671,61 грн, що становить 96,26% від заявлених позовних вимог.

Таким чином, з відповідачів на користь Банку в рівних частках підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 17 768,92 грн з кожного.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсалбанк», в особі представника Сапсая Андрія Павловича, – задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2024 року – скасувати.
Позов Акціонерного товариства «Універсалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задовольнити частково. 

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсалбанк» заборгованість за кредитним договором №47Ф-СК-400 ДІУ від 11 березня 2008 року в розмірі 947 671,61 грн, яка складається із: 478 091,78 грн – простроченої заборгованості за кредитним договором та 469 579,83 грн – відсотків.

В іншій частині позов – залишити без задоволення.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсалбанк» витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги по 17 768,92 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                                                               Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                                      О.В. Маміна 

                                                                                                                             В.Б. Яцина