ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року	Львів	Справа № 380/22794/24 пров. № А/857/29454/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Бруновської Н.В. та Запотічного І.І.,
з участю секретаря судового засідання -           Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         Косендюк Я.А.;
від відповідача –                                         Шумик М.Ю.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.06.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Косендюка Ярослава Анатолійовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління ДПС у Львівській обл. про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень щодо визначення суми податкових зобов`язань з орендної плати за землю (суддя суду І інстанції: Костецький Н.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 48 хв. 11.06.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: 16.06.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

07.11.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції – 08.11.2024р.) за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Косендюк Я.А., діючий на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати прийняті відповідачем Головним управлінням /ГУ/ ДПС у Львівській обл. наступні податкові повідомлення-рішення:
№ 2201545-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р. про визначення податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на суму 35575 грн. 22 коп.;
№ 2201546-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р. про визначення податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на суму 15726 грн. 31 коп.;
№ 2201547-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р. про визначення податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на суму 35085 грн. 85 коп.;
№ 2201548-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р. про визначення податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на суму 89347 грн. 67 коп. (а.с.1-4).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, первинно призначено судом першої інстанції до розгляду в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.59 і на звороті).
          Відповідно до ухвали суду від 08.04.2025р. вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження (а.с.109 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.06.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними та скасовано прийняті відповідачем ГУ ДПС у Львівській обл. податкові повідомлення-рішення № 2201545-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р., № 2201546-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р., № 2201547-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р., № 2201548-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп. (а.с.199-202).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ДПС у Львівській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до неправильного вирішення справи, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.205-208).
В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що використання земельних ділянок через створене платником Фермерське господарство /ФГ/ « ОСОБА_1 » не змінює статусу позивача як орендаря земельних ділянок та не звільняє його від визначеного чинним законодавством обов`язку сплачувати орендну плату за земельні ділянки.
Орендовані позивачем земельні ділянки перебували у фактичному користуванні ФГ «Галущак С.Д.», проте останній не оформив належним чином передачу земельних ділянок фермерському господарству як землекористувачу.
Оскільки орендарем земельних ділянок є фізична особа ОСОБА_1 , тому саме на нього відповідно до п.288.2 ст.288 Податкового кодексу /ПК/ України покладено обов`язок щодо сплати орендної плати згідно з договорами оренди землі.
Представлені позивачем платіжні інструкції про сплату фермерським господарством орендної плати самі по собі не підтверджують факту зарахування коштів до бюджету або на рахунок орендодавця. Крім, того, податкова декларація ФГ «Галущак С.Д.» з плати на землю засвідчує лише самостійно визначене податкове зобов`язання, однак не є підтвердженням його фактичного виконання. Вона приймається податковим органом автоматично, без оцінки дійсності фактичних платежів.
Таким чином, за відсутності підтвердження реального надходження коштів, підстав вважати орендну плату за 2024 рік повністю сплаченою, немає.
Водночас, навіть за наявності фактів здійснення платежів, визначальним є не лише факт сплати, а й його правильність з точки зору суб`єктного складу та процедури. У розглядуваному випадку податкове зобов`язання щодо сплати орендної плати за землю було нараховано на фізичну особу, яка виступає орендарем земельних ділянок; натомість, оплата здійснювалася фермерським господарством як юридичною особою, що не змінює обов`язку орендаря сплачувати орендну плату за землю.
Таким чином, сплата іншою особою не свідчить про належне виконання податкового обов`язку орендарем, оскільки порушено процедуру визначення та виконання такого обов`язку відповідно до вимог ПК України.
Факт здійснення платежів без належного оформлення та суб`єктивної відповідності не змінює статусу платника податку і не є підставою вважати податковий обов`язок виконаним.

Представник позивача – адвокат Косендюк Я.А. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення, що відповідає усталеній судовій практиці (а.с.220-226).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, відповідно до чотирьох договорів оренди землі від 08.04.2019р., укладених між ГУ Держгеокадастру у Львівській обл. (орендодавець) та позивачем (орендар), ОСОБА_1 передано в оренду строком на 7 років земельні ділянки із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення фермерського господарства загальною площею: 14,0000 га (рілля), 8,0000 га (рілля), 14,5589 га (рілля), 22,6058 га (рілля) (а.с.11-26).
30.10.2019р. позивач зареєстрував юридичну особу ФГ «Галущак С.Д.» (код ЄДРПОУ 43318467), про що внесено запис № 14051020000001060 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.34-36).
Впродовж 2019-2024 років спірні ділянки перебували у користуванні ФГ «Галущак С.Д.» з волі позивача; зазначені ділянки включалися фермерським господарством до податкової декларації з плати за землю за 2024 та попередні роки, сплату орендної плати по них здійснювало ФГ «Галущак С.Д.» (а.с.43-54, 133-140, 160).
Відповідач ГУ ДПС у Львівській обл. виніс щодо позивача податкові повідомлення-рішення форми «Ф» по орендній платі з фізичних осіб за звітний 2024 рік, а саме:
№ 2201545-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р. про визначення податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на суму 35575 грн. 22 коп.;
№ 2201546-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р. про визначення податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на суму 15726 грн. 31 коп.;
№ 2201547-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р. про визначення податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на суму 35085 грн. 85 коп.;
№ 2201548-2412-UA46120090000051307 від 24.07.2024р. про визначення податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на суму 89347 грн. 67 коп. (а.с.7-10, 95, 96-98).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що в разі створення фермерського господарства саме останнє виступає суб`єктом взаємовідносин щодо оренди, через що власне цей суб`єкт повинен нести обов`язки щодо сплати відповідної орендної плати. 
Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд у постанові від 19.09.2024р. у справі № 320/6885/23.
Окрім цього, ФГ «Галущак С.Д.» подало до податкового органу податкову декларацію з плати за землю за 2024 рік (а.с.160-161), у якій розрахувало річну суму орендної плати за землю в розмірі 175735 грн. 61 коп.; зазначену декларацію прийнято податковим органом, про що свідчить квитанція № 2 від 19.02.2024р. (а.с.162).
Згідно наявних у справі платіжних інструкцій ФГ «Галущак С.Д.» внесло до бюджету орендну плату за спірні земельні ділянки та звітувало про нарахування таких зобов`язань по цим ділянкам за 2024 рік.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

          Відповідно до вимог ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):
п.1.1 ст.1 - Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
п.15.1 ст.15 - платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
ст.16 - платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
пп.14.1.73 п.14.1 ст.14 - землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 - орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
п.14.1.147 п.14.1 ст.14 - плата за землю обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
п.269.1 ст.269 - платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.
Справляння плати за землю, в тому числі і орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу XII ПК України.
п.287.1 ст.287 - власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
п.п.288.1, 288.2, 288.3 ст.288 - підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
п.п.288.4, 288.6 ст.288 - розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Плата за суборенду земельних ділянок не може перевищувати орендної плати.

          Згідно з ст.31 Земельного кодексу /ЗК/ України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі фермерського господарства можуть складатися із:
а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;
б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;
в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

В силу приписів ч.2 ст.16 Закону України № 161-XIV від 06.10.1998р. «Про оренду землі» визначено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.21 цього Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України).

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується орендарем з дня виникнення права користування земельною ділянкою, тобто з дня державної реєстрації права оренди відповідно до договору оренди земельної ділянки. Сплата орендної плати є обов`язком орендаря, яке кореспондується з його правом користування земельною ділянкою.
Отже, на час надання земельної ділянки така земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення фермерського господарства надавалась не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного фермерського господарства.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України № 2009-XII від 20.12.1991р. «Про селянське (фермерське) господарство» (який втратив чинність 29.07.2003р. - з моменту набрання чинності Законом України «Про фермерське господарство») після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.
Законодавством, чинним до 2003 року, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто, закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого селянського (фермерського) господарства.

Згідно із Законом України «Про фермерське господарство» № 973-IV, прийнятим 19.06.2003р. Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» визнано таким, що втратив чинність.
У статті 1 Закону України № 973-IV від 19.06.2003р. «Про фермерське господарство» унормовано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства відповідно до закону.
Згідно із ч.1 ст.5, ч.1 ст.7 зазначеного Закону право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство»).
Також ст.12 цього Закону визначено, що землі фермерського господарства можуть складатися із:
1) земельних ділянок, що належать громадянам України - членам фермерського господарства на праві власності, користування;
2) земельних ділянок, що належать фермерському господарству на праві власності, користування.
Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
          Відповідно до ст.19 зазначеного Закону до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Відповідно до висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі № 922/989/18, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення. Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки від використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства, земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.
Подібні за змістом висновки викладені й у інших постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема у постановах від 13.03.2018р. у справі № 348/92/16-ц, від 20.06.2018р. у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018р. у справі № 606/2032/16-ц, від 01.04.2020р. у справі № 320/5724/17.
У пунктах 6.22 та 6.23 постанови від 30.06.2020р. у справі № 927/79/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що нормами Закону України «Про фермерське господарство» запроваджений механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в оренду громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності. Таке фермерське господарство створюється після отримання громадянином земельної ділянки в оренду. З моменту створення цього фермерського господарства та його державної реєстрації до нього переходять права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі. В цьому випадку не відбувається відчуження орендарем права на оренду земельної ділянки, а здійснюється встановлений нормами перехід прав та обов`язків орендаря земельної ділянки від громадянина до створеного ним фермерського господарства. При цьому такий перехід відбувається в силу вищенаведених норм Закону України «Про фермерське господарство» та не потребує вчинення сторонами орендних правовідносин будь-яких додаткових дій, у тому числі укладення додаткових угод.

Тобто усталена практика Великої Палати Верховного Суду пов`язує момент набуття фермерським господарством прав та обов`язків орендаря земельної ділянки саме з моментом державної реєстрації фермерського господарства. Після такої реєстрації відбувається фактична заміна орендаря і саме з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України суд враховує вищезазначені висновки Великої Палати Верховного Суду при вирішенні цієї справи.

Отже, в силу наведених підходів, у разі створення фермерського господарства саме останнє виступає суб`єктом взаємовідносин щодо оренди, а тому за логікою таких висновків саме воно має й нести обов`язки щодо сплати відповідної орендної плати. В інакшому випадку поглиблюється правова невизначеність, адже всі права та обов`язки щодо відповідної земельної ділянки правомочне реалізовувати фермерське господарство, однак орендну плату вносить засновник цього господарства.
Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд у постанові від 19.09.2024р. у справі № 320/6885/23.

Під час судового розгляду з`ясовано, що ФГ «Галущак С.Д.» подало до податкового органу податкову декларацію з плати за землю за 2024 рік (а.с.160-161), у якій розрахувало річну суму орендної плати за землю в розмірі 175735 грн. 61 коп. Зазначену декларацію прийнято податковим органом, про що свідчить квитанція № 2 від 19.02.2024 (а.с.162).
ФГ «Галущак С.Д.» внесло до бюджету орендну плату за відповідні земельні ділянки та звітувало про нарахування таких зобов`язань за цими ділянками.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.
При цьому висновок суду про протиправність рішень податкового органу зроблено з дотриманням вимог КАС України, оскільки він, вживши заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, всебічно, повно та об`єктивно оцінив наявні у справі докази і постановив законне й обґрунтоване рішення.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, зазначені в позовній заяві, заперечення відповідача були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений судом спосіб.

За таких умов колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги підставними та обґрунтованими, а тому такі підлягають до задоволення, з вищевикладених мотивів.
Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ДПС у Львівській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.06.2025р. в адміністративній справі № 380/22794/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління ДПС у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. І. Запотічний  	

Дата складання повного судового рішення: 14.10.2025р.