ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2025 р.	Справа № 480/4781/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Суми) на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 (суддя: О.В. Соп`яненко, м. Суми) по справі № 480/4781/25
за позовом           Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області  
до           Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Суми)                   
про визнання протиправним та скасування постанов,
ВСТАНОВИВ:
Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області (далі по тексту – позивач, ТУДСА України в Сумській області) звернулось до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Суми) (далі по тексту – відповідач), в якому просить суд: визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця від 06.06.2025 у ВП № 78286904 в частині стягнення виконавчого збору та мінімальних витрат.
В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.08.2024 зобов`язано ТУ ДСА України у Сумській області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 із застосуванням базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Державним виконавцем 06.06.2025 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №78286904 з примусового виконання виконавчого листа №480/2507/24 та постанови про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 32 000,00 грн., про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 329,50 грн.. 
Вважає постанови про стягнення виконавчого збору та про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження протиправними, оскільки виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя здійснюється згідно з законодавством України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя", у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період. У зв`язку з цим виконання зазначеного рішення суду можливе лише за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя" Державною казначейською службою України.
Вказує, що, у даному випадку, виконання рішення щодо зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (коштів), боржником у якому є державний орган, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та за окремою бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”. Виконавчий збір не підлягає стягненню у відповідності до вимог п. 3 ч. 5 ст. 27 закону України “Про виконавче провадження”.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 по справі № 480/4781/25 адміністративний позов Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування постанов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано постанови державного виконавця від 06.06.2025 у ВП № №78286904 про стягнення виконавчого збору у розмірі 32000 грн. та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у 329,50 грн..
Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 по справі № 480/4781/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджував про правомірність складених державним виконавцем постанов від 06.06.2025 у ВП № № 78286904 про стягнення виконавчого збору у розмірі 32000 грн. та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у 329,50 грн., оскільки стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження незалежно від здійснення ним виконавчих дій та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження, у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження, а тому державний виконавець не мав жодних правових підстав не виносити відповідну постанову.
Зауважив, що постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), тобто такі дії є нерозривно пов`язані, а отже, за умови відкриття виконавчого провадження ВП № 78286904, складення постанови про стягнення мінімальних витрат є правомірною поведінкою державного виконавця та жодним чином не порушує права боржника.
Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03.03.2021 по справі № 340/1916/20, наполягав на відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин приписів пункту 3 частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII, оскільки для цього необхідно, щоб виконавчий документ виконувався органами Казначейства та, як наслідок, містив вимоги про «стягнення заборгованості», водночас, виконавчий лист № 480/2507/24, виданий 13.09.2024 Сумським окружним адміністративним судом, зобов`язує боржника вчинити дії та має відмінний механізм виконання від рішень про стягнення коштів.
Враховуючи, що виконавчий лист № 480/2507/24, виданий 13.09.2024, виконується органами Державної виконавчої служби в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, а не органами Казначейства, стверджував про правомірність та обов`язковість винесення постанов про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, позивач просив суд апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 залишити без задоволення в повному обсязі, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 №480/4781/25 залишити без змін.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судовим розглядом встановлено, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.08.2024 в адміністративній справі №480/2507/24 визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.09.2023 по 31.03.2024 з використанням базового розміру посадового окладу 2102 грн. Зобов`язано ТУ ДСА України в Сумській області здійснити нарахування та виплату недоплаченої суддівської винагороди із застосуванням при розрахунку розміру прожиткового мінімуму 2684 грн. у 2023 році та 3028 грн. у 2024 році. Виконавчий лист видано судом 13.09.2024 (а.с. 59-60).
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 06.06.2025 відкрито виконавче провадження №78286904 з примусового виконання виконавчого листа. Одночасно головним державним виконавцем винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 32000 грн. та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у 329,50 грн. (а.с. 16-20).
Не погоджуючись з прийнятими постановами про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваних постанов державного виконавця від 06.06.2025 у ВП № №78286904 про стягнення виконавчого збору у розмірі 32000 грн. та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 329,50 грн., оскільки у даному випадку виконання рішення щодо зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (коштів), боржником у якому є державний орган, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та за окремою бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом № 4901-VI, а тому виконавчий збір на підставі пункту 3 частини 5 статті 27 Закону № 1404-VІІІ у такому виконавчому провадженні з боржника не стягується.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
На виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
В силу вимог частини 5 статті 26 Закону № 1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
За приписами частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VІІІ, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Згідно з частиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
За змістом частини дев`ятої статті 27 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
З аналізу вищенаведених норм вбачається, що виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження, а виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України за відсутності умов, передбачених частинами 5, 9 статті 27 Закону № 1404-VIII.
Колегія суддів наголошує, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання, яке державний виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак, одночасно з відкриттям виконавчого провадження державний виконавець повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору та винести постанову про його стягнення в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Разом з тим, частинами п`ятою та дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII визначений вичерпний перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується.
Отже, обов`язок державного виконавця відповідно до частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII при відкритті виконавчого провадження вирішити питання про стягнення виконавчого збору кореспондується з його обов`язком встановити чи примусове виконання передбачає справляння виконавчого збору і врахувати визначені законом випадки, коли виконавчий збір не стягується.
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом №1404-VIII, та особливості їх виконання встановлює Закон № 4901-VI.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 4901-VI, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 7 Закону № 4901-VI, виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
З матеріалів справи вбачається, що стягувачем у виконавчому провадженні ВП №78286904 з примусового виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/2507/24, є суддя Ковпаківського районного суду м. Суми Бичков Ігор Геннадійович, а боржником - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області.
Колегія суддів звертає увагу, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області за організаційно-правовою формою є державним органом влади, фінансування якого здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з частиною 1 статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів".
При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до повідомлень ДСА України затверджено окрему бюджетну програму для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя”, що підтверджується кошторисом та паспортом бюджетної програми на 2025 рік.
Отже, у головного розпорядника бюджетних коштів ДСА України наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (бюджетна програма КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя"), що підтверджується кошторисом та паспортом бюджетної програми на 2025 рік.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку виконання рішення суду щодо зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (коштів) на користь працівника суду, боржником у якому є державний орган, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та за окремою бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом № 4901-VI, а тому виконавчий збір на підставі пункту 3 частини 5 статті 27 Закону № 1404-VІІІ у такому виконавчому провадженні з боржника не стягується, а, відтак, відсутні підстави для винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ричкаля Сергія Павловича від 06.06.2025 у ВП № №78286904 про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області виконавчого збору.
Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.03.2021 по справі № 340/1916/20, оскільки правовідносини у справі, що розглядалась судом касаційної інстанції є відмінними від даної справи.
Так, у справі № 340/1916/20 розглядався спір про визнання протиправним наказу голови Кропивницького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року № 10, яким встановлено обмеження при виплаті суддівської винагороди позивачу за квітень 2020 року, що передбачені Законом України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553-IX), що призвело до неотримання позивачем суддівської винагороди в розмірі, установленому Законом № 1402-VIII.
Висновки Верховного Суду про те, що вимоги про «стягнення» заборгованості з виплати суддівської винагороди та «зобов`язання нарахувати та виплатити» суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII) є двома різними способами захисту порушеного права (що, окрім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації) були викладені з позиції можливості обрати адміністративним судом найбільш ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, однак зазначена постанова Верховного Суду жодним чином не стосувалася вирішення питань порядку виконання судового рішення та взагалі не містить посилань на приписи Закону № 1404-VІІІ, а, отже, і висновки, викладені судом касаційної інстанції у постанові від 03.03.2021 по справі № 340/1916/20, не є релевантними спірним правовідносинам.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 06.06.2025 у ВП № №78286904 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 329,50 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Так, пунктом 3 частини 1 статті 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються зі стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Частинами 2, 3 статті 42 Закону № 1404-VІІІ визначено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Пунктом 2 розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5) передбачено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:
відкриття виконавчого провадження;
стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);
стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);
стягнення витрат виконавчого провадження;
закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:
виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);
пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
Отже, мінімальні витрати виконавчого провадження та виконавчий збір не є тотожними поняттями. Мінімальні витрати виконавчого провадження - це обов`язкові витрати, які понесені виконавцем у зв`язку з наявністю виконавчого провадження (плата за користування виконавцем реєстром виконавчих проваджень, витрати на друкування, папір, послуги поштового зв`язку, пов`язані з прийняттям постанов, тощо).
Натомість виконавчий збір за примусове виконання рішення справляється окремо від мінімальних витрат у розмірі, встановленому законом, крім передбачених випадків. Кошти виконавчого збору на відміну від мінімальних витрат стягуються з боржників для виплати державним виконавцям винагороди у порядку, встановленому постановою Кабінету міністрів України від 08.09.2016 № 643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця».
З оскаржуваної постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження встановлено, що державним виконавцем визначені такі витрати із відповідним розрахунком на загальну суму 329,50 грн. Позивач не оскаржує правильність розрахунку витрат, а вважає, що такі витрати не стягуються, оскільки виконання рішення суду у справі № 480/2507/24 здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом № 4901-VI.
Разом з цим, колегія суддів зазначає що, ані норми Законів № 1404-VІІІ, № 4901-VI, ані норми Інструкції № 512/5 не звільняють боржника від обов`язку сплати мінімальних витрат виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду у справі № 480/798/24, навіть у разі, коли виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом № 4901-VI.
Колегія суддів звертає увагу позивача, що у випадку скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, а також у певних випадках визнання виконавчого листа, таким, що не підлягає виконанню, мінімальні витрати не стягуються.
Проте, позивачем під час апеляційного перегляду справи не доведено наявності таких обставин, а постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 78286904 не оскаржується позивачем у даній справі.
За таких обставин, постанова державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у 329,50 грн.. є такою, що прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом, а тому висновок суду першої інстанції про визнання її протиправною та скасування є помилковим.
Згідно зі статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Положеннями частини 1 статті 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, що судом першої інстанції при задоволенні позову в частині визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у 329,50 грн. не було надано жодної правової оцінки вказаному рішенню відповідача, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 по справі № 480/4781/25 в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною та скасування вказаної постанови підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 по справі № 480/4781/25 підлягає залишенню без змін, як законне та обґрунтоване.
Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Суми)  задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 по справі № 480/4781/25  скасувати в частині задоволення позову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 06.06.2025 у ВП № №78286904 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у 329,50 грн..
Прийняти в цій частині нову постанову, якою задоволенні адміністративного позову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області відмовити.
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 по справі № 480/4781/25  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	Я.В. П`янова    Т.С. Перцова