Постанова
Іменем України
 
06 жовтня 2025 року
м. Київ 
 
справа № 376/2362/24
провадження № 61-8200св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
особа, яка подала апеляційну скаргу- сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Черепин»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року (повне судове рішення складено 29 травня 2025 року) в складі колегії суддів: Борисової О. В., Левенця Б. Б., Кирилюк Г. М.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом ОСОБА_2 про стягнення боргу.
 
Позов мотивований тим, що 23 грудня 2023 року ОСОБА_1 надав відповідачу в борг суму коштів у розмірі 230 000 грн, що підтверджується розпискою.
 
В обумовлений у розписці строк до 25 червня 2024 року ОСОБА_2 кошти не повернув, а відтак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав.
 
ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 230 000 грн згідно договору позики від 23 грудня 2023 року.
 
13 серпня 2024 року сторони подали до суду першої інстанції мирову угоду, яку просили затвердити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 15 серпня 2025 року затверджено мирову угоду, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 за умовами якої:
ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу в сумі 230 000 грн - земельну ділянку площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тетіївської міської об`єднаної територіальної громади (бувша Черепинська сільська рада), що належить йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 09 лютого 2004 року виданого на підставі розпорядження Тетіївської райдержадміністрації від 09 грудня 2003 року за № 486 та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1987957732246, номер відомостей про речове право: 34659027 від 09 грудня 2019 року;
ОСОБА_1 прийняв у власність від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка 2,2891 розташована на території Тетіївської міської об`єднаної територіальної громади (бувша Черепинська сільська рада) в рахунок погашення боргу в сумі 230 000 грн;
визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тетіївської міської об`єднаної територіальної громади (бувша Черепинська сільська рада) в рахунок погашення боргу в сумі 230 000 грн.
вказано, що ухвала про затвердження мирової угоди, є правовстановлюючим документом, на підставі якої проводиться скасування та реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності;
закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про стягнення боргу.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
спільна заява та мирова угода приєднані до справи. Сторонам зрозумілі наслідки такого рішення, передбачені статтею 207 ЦПК України та судом роз`яснено наслідки закриття провадження у справі, що передбачені статтею 256 ЦПК України;
оскільки укладена сторонами мирова угода не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вчинена в інтересах всіх сторін, суд, відповідно до вимог статей 207, 255,256 ЦПК України ухвалою затверджує цю угоду та закриває провадження у справі.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року:
апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі СТОВ «Черепин» задоволено;
ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року скасовано;
справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. З аналізу наведеної статті вбачається, що особи, які не брали участь у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;
звертаючись до суду з апеляційною скаргою, СТОВ «Черепин» посилалося на те, що оскаржувана ухвала порушує права товариства, як орендаря земельної ділянки з кадастровим номером 3224688200:06:007:0013, адже фактично суд без врахування переважного права передав у власність іншій особі земельну ділянку, що є порушенням чинного законодавства. На підтвердження доводів апеляційної скарги до неї було долучено копії договору оренди землі №198 від 04 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 (орендодавець) та СТОВ «Черепин» (орендар), відповідно до умов якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, що належить йому на підставі державного акту від 09 лютого 2004 року з кадастровим номером 3224688200:06:007:0013, площею 2,2891 га. Згідно з пункту 6 договору, він укладений на 10 років. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 грудня 2019 року земельна ділянка площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013 перебуває в оренді у СТОВ «Черепин» (орендар), орендодавцем зазначено: ОСОБА_2 , підстава виникнення права: договір оренди землі від 04 березня 2019 року, №198. З викладеного вбачається, що оскаржуваною ухвалою зачіпаються права СТОВ «Черепин», тому товариство має право апеляційного оскарження вказаної ухвали;
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано мирову угоду, яка була подана до суду на затвердження. Визнаючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив того, що умови мирової угоди не суперечать закону та не порушують прав жодної із сторін. згідно статті 130 ЗК України порядок здійснення перевірки відповідності набувача або власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення вимогам, визначеним цією статтею, затверджується Кабінетом Міністрів України. Передбачена цією частиною перевірка здійснюється, зокрема, в автоматизованому порядку, у тому числі шляхом інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно, Державним земельним кадастром, Державним реєстром актів цивільного стану громадян, Державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Перевірка не здійснюється при набутті у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею: для ведення садівництва - не більше 0,25 гектара; для ведення особистого селянського господарства, розташованих у межах населених пунктів, - не більше 2 гектарів. При набутті у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення без здійснення перевірки, передбаченої цією частиною, набувач до вчинення правочину про перехід права власності подає нотаріусу, який посвідчує відповідний правочин, або нотаріусу, який його заміщує, заяву про дотримання вимог цієї статті, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Копії такої заяви, засвідчені нотаріусом, який посвідчує відповідний правочин, надаються сторонам правочину про перехід права власності на земельну ділянку. Недотримання набувачем права власності на земельну ділянку вимог цієї статті, у тому числі зазначення недостовірних відомостей у заяві, є підставою для визнання правочину про перехід права власності на земельну ділянку недійсним;
перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що мирова угода про визнання права власності на земельну ділянку, площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тетіївської міської об`єднаної територіальної громади (бувша Черепинська сільська рада) порушує права та охоронювані законом інтереси СТОВ «Черепин», оскільки суд першої інстанції не перевірив чи не порушують умови мирової угоди прав третіх осіб (орендаря), а також порядокнабуття у власність земельної ділянки з урахуванням вимог статтями 22, 130 ЗК України. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що умови мирової угоди суперечать чинному законодавству України, оскільки громадянин України без перевірки може набути у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташованих у межах населених пунктів не більше 2 гектарів. Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка має площу 2,2891 га. Таким чином, суд першої інстанції не перевірив чи не суперечать закону умови мирової угоди та чи не порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, та дійшов суперечливого висновку про затвердження мирової угоди щодо визнання права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013 за позивачем. Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є не виконуваними. Виходячи з викладеного, колегія суддів вважала, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права і це є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
27 червня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3., на постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року (повне судове рішення складено 29 травня 2025 року), в якій просив:
постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року скасувати;
ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 15 серпня 2024 року залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
при зверненні до суду з позовною заявою, позовні вимоги мотивовані тим, що Відповідач отримав від Позивача в борг 230 000 грн, про що 23 грудня 2024 року останній видав відповідну розписку. Фактично між ними був укладений договір позики. У зазначені у розписці строки Відповідач грошові кошти не повернув, відтак, підставою для звернення Позивача до суду є факт невиконання зобов`язання у вказані в договорі строки. Так, предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення;
при зверненні до суду з позовною заявою позивачем не ставилось питання щодо нерухомого майна. Предметом розгляду справи було стягнення заборгованості за розпискою. Більше того, щодо нерухомого майна не ставилась ні позовна вимога, ні по змісту самої позовної заяви не йшла про це мова, отже, правила виключної підсудності в цьому випадку не застосовуються;
за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Юридична природа і характер правовідносин, які склалися між Позивачем та Відповідачем, з огляду на викладене вище, свідчать, що між ними 23 грудня 2023 року був укладений саме договір позики. Складаючи вказану розписку і підписуючи її, Відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. У зазначені у розписці строки Відповідач грошові кошти не повернув, відтак, підставою для звернення Позивача до суду є факт невиконання зобов`язання у вказані в договорі строки;
укладаючи мирову угоду в ході розгляду справи. Відповідач передав у власність Позивачу належну йому на праві власності земельну ділянку площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тетіївської міської об`єднаної територіальної громади (бувша Черепинська сільська рада) в рахунок погашення боргу в сумі 230 000 грн, оскільки грошові кошти задля погашення боргу у Відповідача були відсутні. Стороною Позивача наголошувалось це у суді апеляційної інстанції, однак не було взято до уваги судом, що земельна ділянка була відчужена виключно як погашення боргу, будь-яких прихованих договорів купівлі-продажу землі в обхід Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення» з боку ані Позивача, ані Відповідача на меті не було. 
передача земельної ділянки була здійснена з метою погашення заборгованості за розпискою, що свідчить і зміст розписки, відповідно до якої «у разі неповернення боргу у грошовій сумі, боржник може віддати земельну ділянку площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013». Відтак, вважаємо, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що угодою узаконено прихований договір купівлі-продажу і наявні порушення прав апелянтів як Орендарів , оскільки Відповідач не виставляв на продаж та не передавав Позивачу земельну ділянку за договором дарування, до прикладу. Укладення мирової угоди та передача земельної ділянки мала на меті лише стягнення в рахунок погашення заборгованості за розпискою; 
оскільки Відповідач не здійснював продаж зазначеної земельної ділянки, і не мав цього на меті, відтак, і відсутні будь які порушення прав та інтересів СТОВ «Черепин» як суб`єкта, оскільки переважне право купівлі-продажу в цьому випадку не застосовується. Суд апеляційної Інстанції не врахував, що у спірних правовідносинах відсутній предмет договору купівлі-продажу, а відтак, не можуть застосовуватися положення закону щодо переважного права орендаря на купівлю земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів справи, СТОВ «Черепин» отримало лист від ОСОБА_1 , яким останній повідомив про зміну власника земельної ділянки, площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013, цільове призначення для ведення сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тетіївської міської об`єднаної територіальної громади з ОСОБА_2 на нього згідно рішення суду. Разом з тим, будь яких листів чи інших дій з боку Позивача, які б свідчили про ініціативу розірвати договір оренди ні матеріали справи, ні доводи апелянта не містять. Більше того, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №412371405 від 10 лютого 2025 року, орендарем спірної земельної ділянки залишається СТОВ «Черепин», що підтверджує факт збереження дії договору оренди землі №198 від 04 березня 2019 року. Як закріплено і положеннями самого договору оренди землі № 198 від 04 березня 2019 року (копія якого міститься у матеріалах справи) зокрема пункт 6: договір оренди зберігає свою чинність для нового власника у випадку відчуження об`єкту оренди Орендодавцем (продаж, міна, спадкування, дарування тощо). Отже, права Апелянта як Орендаря зберігаються і не змінюються, оскільки не змінюється Договір оренди. За таких обставин, Апелянтом не доведено факту порушення укладеною мировою угодою його прав як Орендаря, оскільки незалежно від зміни власника земельної ділянки договір оренди, укладений у 2019 році з апелянтом продовжує свою дію і з новим власником. Втім, ухвалюючи рішення про задоволення апеляційної скарги СТОВ «Черепин», суд апеляційної інстанції безпідставно залишив поза увагою доводи позивача та надані ним докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. 
суд апеляційної інстанції не врахував, що передача земельної ділянки у власність Позивачу відбулася не в порядку укладення договору купівлі-продажу, а виключно з метою виконання зобов`язання за договором позики шляхом укладення мирової угоди. Відтак, висновки апеляційного суду щодо порушення переважного права СТОВ «Черепин» як орендаря - є юридично необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.
крім того, апелянтом не було подано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт порушення його прав як орендаря. Навпаки, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що міститься у матеріалах справи, підтверджує, що навіть після зміни власника земельної ділянки орендарем залишилось СТОВ «Черепин», тобто договір оренди продовжує свою дію. Ці обставини повністю спростовують доводи апелянта щодо порушення його прав. Водночас відсутність належної оцінки зазначених доказів свідчить про те, що суд апеляційної інстанції не виконав обов`язок щодо всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, що в свою чергу призвело до ухвалення незаконного судового рішення;
задовольняючи апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла помилкового до висновку, що мирова угода про визнання права власності на земельну ділянку порушує права та охоронювані законом інтереси СТОВ «Черепин», оскільки суд першої інстанції не перевірив чи не порушують умови мирової угоди прав третіх осіб (орендаря), а також порядку набуття у власність земельної ділянки з урахуванням вимог статтями 22, 130 ЗК України. Апеляційний суд безпідставно вказав, що суд першої інстанції при затвердженні мирової угоди не перевірив, чи не порушує вона права третіх осіб - орендарів, і порядок набуття у власність земельної ділянки з урахуванням вимог статей 22 та 130 ЗК України. Слід зазначити, що: земельна ділянка не відчужувалася шляхом укладення договору купівлі-продажу, а була передана в рахунок виконання зобов`язання за договором позики (що підтверджується як змістом розписки, так і мировою угодою); передача земельної ділянки не порушує порядок, встановлений ст. 130 ЗК України, оскільки положення цієї статті застосовуються виключно у випадках відчуження земельної ділянки на підставі цивільно-правових договорів, зокрема купівлі-продажу. Натомість у цій справі відбулося реальне виконання зобов`язання, яке не потребує перевірки відповідності набувача вимогам частини четвертої статті 130 ЗК України; мирова угода укладена в межах судового провадження, за участю обох сторін, у добровільному порядку, що відповідає вимогам статті 207 ЦПК України та положенням частини першої статті 19 Конституції України щодо дії сторін лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом;
твердження про те, що суд першої інстанції не перевірив дотримання порядку набуття у власність земельної ділянки, є безпідставним, оскільки предметом розгляду справи було не питання передачі земельної ділянки за договором купівлі-продажу, а виконанням грошового зобов`язання шляхом передачі майна (земельної ділянки) за домовленістю сторін. Положення Постанови Кабінету Міністрів України від 16 червня 2021 року №637 стосуються виключно порядку здійснення перевірки відповідності набувача земельної ділянки вимогам статті 130 ЗК України нотаріусами та державними реєстраторами під час вчинення реєстраційних дій. Натомість, у випадку затвердження мирової угоди судом, відповідна перевірка не є обов`язком суду і не передбачена чинним законодавством, зокрема ані ЦПК України, ані окремими актами у сфері земельного законодавства. Суд лише оцінює дотримання вимог до мирової угоди, визначених статтями 207-208 ЦПК України, зокрема - чи не порушує вона публічний порядок або права третіх осіб. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб;
суд апеляційної інстанцій допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недостатньо дослідив обставини справи та не надав належну оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, чим допустив неправильне застосування норм матеріального права, чим порушив законні права Позивача, а тому таке рішення має бути скасоване.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.
            
01 вересня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року зупинено касаційне провадження у справі № 376/2362/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 367/252/24 (провадження № 14-21цс25).
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року поновлено касаційне провадження в справі.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 11 липня 2025 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: порушення норм процесуального права.
 
Фактичні обставини 
 
ОСОБА_2 на праві власності належала земельна ділянка площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тетіївської міської об`єднаної територіальної громади (бувша Черепинська сільська рада), що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 09 лютого 2004 року виданим на підставі розпорядження Тетіївської райдержадміністрації від 09 грудня 2003 року за №486 та зареєстрованим в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1987957732246, номер відомостей про речове право: 34659027 від 09 грудня 2019 року.
 
23 грудня 2023 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що він позичив у ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 230 000 грн, яку зобов`язується повернути до 25 червня 2024 року. В разі неповернення боргу в грошовій формі може віддати земельну ділянку площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013.
 
При зверненні до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що в обумовлений у розписці строк до 25 червня 2024 року ОСОБА_2 кошти не повернув, а відтак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав.
 
В апеляційній скарзі СТОВ «Черепин» посилалося на те, що оскаржена ухвала суду першої інстанції порушує права товариства, як орендаря земельної ділянки з кадастровим номером 3224688200:06:007:0013, адже фактично суд без врахування переважного права передав у власність іншій особі земельну ділянку, що є порушенням чинного законодавства.
 
На підтвердження доводів апеляційної скарги до неї було долучено:
копії договору оренди землі №198 від 04 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 (орендодавець) та СТОВ «Черепин» (орендар), відповідно до умов якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, що належить йому на підставі державного акту від 09 лютого 2004 року з кадастровим номером 3224688200:06:007:0013, площею 2,2891 га. Згідно з пункту 6 договору, він укладений на 10 років.
витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 грудня 2019 року, відповідно до якого земельна ділянка площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013 перебуває в оренді у СТОВ «Черепин» (орендар), орендодавцем зазначено: ОСОБА_2 , підстава виникнення права: договір оренди землі від 04 березня 2019 року, № 198.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги з таких підстав.
 
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. 
 
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
 
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
 
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). 
 
Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).
 
Касаційний суд вже вказував, що потрібно розмежовувати:
матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24));
зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 318/89/18 (провадження № 61-128св19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року в справі № 904/2979/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 757/30424/18 (провадження № 61-993св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року у справі № 932/4154/22 (провадження № 61-10679св22), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2024 року в справі № 686/16569/22 (провадження № 61-1306св23)).
 
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
 
Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).
 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).
 
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).
 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).
 
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).
 
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).
 
Касаційний суд вже вказував, що:
приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. Стаття 352 ЦПК України визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому у разі використання приватноправового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків відповідного державного органу, покликаного захищати інтереси держави у відповідних відносинах (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19));
завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, затвердження мирової угоди) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. По своїй суті застосування конструкції мирової угоди всупереч її призначенню та/або на шкоду кредитору є нерозумним та недопустимим. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню та/або на шкоду кредитору, а для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року в справі № 759/6865/19 (провадження № 61-7195св22)).
 
Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб (частина перша статті 207 ЦК України).
 
Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:
1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або
2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє (частина п`ята статті 207 ЦПК України).
 
Касаційний суд вже вказував, що затвердженням мирової угоди суд засвідчує відповідність умов цієї угоди вимогам закону та дотримання балансу законних прав та інтересів сторін, дотримання вимог (принципу) справедливості судового рішення у спосіб, визначений в умовах мирової угоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2024 року в справі № 569/6725/22 (провадження № 61-16199св23)).
 
При набутті у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення без здійснення перевірки, передбаченої цією частиною, набувач до вчинення правочину про перехід права власності подає нотаріусу, який посвідчує відповідний правочин, або нотаріусу, який його заміщує, заяву про дотримання вимог цієї статті, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Копії такої заяви, засвідчені нотаріусом, який посвідчує відповідний правочин, надаються сторонам правочину про перехід права власності на земельну ділянку. Недотримання набувачем права власності на земельну ділянку вимог цієї статті, у тому числі зазначення недостовірних відомостей у заяві, є підставою для визнання правочину про перехід права власності на земельну ділянку недійсним (абзац 6 частини п`ятої статті 130 ЗК України).
 
Розрахунки, пов`язані із сплатою ціни земельних ділянок сільськогосподарського призначення за цивільно-правовими угодами, провадяться в безготівковій формі (частина шоста статті 130 ЗК України). Не допускається набуття права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення за відплатними договорами у разі відсутності у набувача права власності документів, які підтверджують джерела походження коштів або інших активів, за рахунок яких набувається таке право (частина сьома статті 130 ЗК України).
 
Наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання (частина другої статті 777 ЦК України). Орендар має переважне право на придбання у власність земельної ділянки у разі її продажу, за умови що він сплатить ціну, за якою продається така земельна ділянка. Якщо відповідно до закону орендар не може набувати у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення, він може в порядку, визначеному Земельним кодексом України, передати своє переважне право купівлі такої земельної ділянки іншій особі, яка відповідно до закону може набувати у власність таку земельну ділянку. У разі продажу земельної ділянки на земельних торгах реалізація переважного права купівлі земельної ділянки на земельних торгах здійснюється на умовах та в порядку, визначених статтями 135-139 ЗК України (частина перша статті 9 Закону України «Про оренду землі»).
 
Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що:
досить часто мирова угода використовується з метою уникнення поширення на правовідносини сторін правил, встановлених частиною другою статті 777 ЦК України, частиною першою статті 9 Закону України «Про оренду землі», тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Як наслідок, відчуження речі, яка є предметом найму, відбувається з порушенням переважного права купівлі;
мирова угода за своєю сутністю є цивільно-правовим правочином, на підставі якого припиняється договірне чи недоговірне зобов`язання. На сутнісну характеристику мирової угоди жодним чином не впливає процес її оформлення. При цьому не виключається характеристика мирової угоди за своїм змістом як договору купівлі-продажу. Однак у цьому разі має місце нетипова купівля-продаж, що проявляється в: початковому отриманні певної грошової суми за іншим цивільним договором (наприклад, позики); невиконанні обов`язку щодо її повернення; в) зверненні до суду про примусове виконання цього обов`язку; тільки наступній домовленості щодо предмета договору;
при затвердженні судом мирової угоди (за умови, що сутнісна складова відносин сторін становитиме купівлю-продаж) потрібно дотримуватися правил про переважне право купівлі. Втім в будь-якому разі має існувати диференційований підхід, оскільки передача за мировою угодою речі, яка є предметом найму, «взамін», наприклад припинення зобов`язання щодо відшкодування шкоди, не дозволить кваліфікувати такі відносини як купівлю-продаж;
очевидно, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту з метою «обходу» переважного права купівлі, передбаченого частиною другою статті 777 ЦК України, частиною першою статті 9 Закону України «Про оренду землі». Якщо учасники цивільного обороту використовують правомірний цивільно-правовий інструментарій (зокрема, конструкцію мирової угоди) для «обходу» переважного права купівлі, передбаченого частиною другою статті 777 ЦК України, частиною першою статті 9 Закону України «Про оренду землі», то в такому разі відбувається використання конструкції мирової угоди не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів суб`єкта переважного права;
парламентом передбачено на рівні норми закону правила, яким чином має відбуватися сплата ціни земельної ділянки сільськогосподарського призначення за цивільно-правовим договором та те, що виключається набуття за будь-яким відплатним договором земельної ділянки сільськогосподарського призначення при відсутності у набувача права власності документів, які підтверджують джерела походження коштів або інших активів, за рахунок яких набувається таке право. Очевидно, що парламент не мав на увазі підхід, за якого допускається «обхід» імперативних правил за допомогою конструкції мирової угоди в тому разі, коли вона по своїй суті кваліфікується як нетипова купівля-продаж. Тому ці правила мають поширюватися й на ті випадки, коли відбувається затвердження мирової угоди.
 
У справі, що переглядається:
          суд першої інстанції затвердив мирову угоди вчинену між позичальником та позикодавцем, за умовами якої відповідач передав у власність позивачу в рахунок погашення боргу в сумі 230 000 грн земельну ділянку площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;
            апеляційний суд врахував, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту з метою «обходу» переважного права купівлі, передбаченого частиною другою статті 777 ЦК України, частиною першою статті 9 Закону України «Про оренду землі». Якщо учасники цивільного обороту використовують правомірний цивільно-правовий інструментарій (зокрема, конструкцію мирової угоди) для «обходу» переважного права купівлі, передбаченого частиною другою статті 777 ЦК України, частиною першою статті 9 Закону України «Про оренду землі», то в такому разі відбувається використання конструкції мирової угоди не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів суб`єкта переважного права;
апеляційний суд встановив, що: мирова угода порушує переважне право СТОВ «Черепин» як орендаря земельної ділянки площею 2,2891 га, кадастровий номер 3224688200:06:007:0013, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; умови мирової угоди порушують порядок набуття у власність земельної ділянки з урахуванням вимог статтями 22, 130 ЗК України.
 
За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалені без дотримання норм матеріального та процесуального праваі зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін. Тому судові витрати покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         В. І. Крат
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков